Volt egyszer egy összetört szív

I összesen Volt egyszer egy összetört szív

Stephanie Garber

Kolibri (2022 szept)

Címke: fantasy, ifjúsági, Misztikus, kaland, regény, mágia, vámpír

fantasyttt ifjúságittt Misztikusttt kalandttt regényttt mágiattt vámpírttt

Mit tennél meg azért, hogy boldogan élj, míg meg nem halsz?

Amióta az eszét tudja, Evangeline Fox hisz az igaz szerelemben és abban is, hogy a szerelmi történetek boldog véget érnek… amíg meg nem tudja, hogy élete szerelme valaki mást készül feleségül venni.

Az összetört szívű Evangeline kétségbeesetten szeretné megakadályozni az esküvőt, ezért meggondolatlanul alkut köt a karizmatikus, ámde gonosz Szívek Hercegével. A segítségnek három csók az ára, ám azt, hogy a lány hol, mikor és kinek adja, a herceg határozza meg.

Evangeline az első csók után rájön, hogy halhatatlannal alkudozni veszélyes játék – és a Szívek Hercege sokkal többet akar tőle, mint amit ígért. Tervei vannak vele, olyan tervei, amelyek vagy a létező legnagyobb boldogsággal, vagy a legfájdalmasabb tragédiával végződnek…

STEP HANIE GARBER

VOLT EGYSZER EGY ÖSSZETÖRT SZÍV

Mindenkinek, aki hozott már rossz döntést,

mert összetörték a szívét

Jelek és figyelmeztetések

A RÉGISÉGBOLT AJTAJA FÖLÖTT lógó csengettyű azonnal tudta, hogy a férfi bajt jelent, amint az belépett. A csengettyűknek kiváló a hallása, de nem kellett különösebb tehetség ahhoz, hogy a kis harangocska meghallja a fiatalember derekán hivalkodó zsebóralánc durva csörgését, vagy csizmájának fülsértő nyikorgását, miközben peckesen próbált lépdelni, de csak a padlót sikerült összekarcolnia a Maximilian Ritkaságai, Különlegességei és Más Miskulanciái nevű régiségboltban.

Ez a fiatalember az üzletben dolgozó leány vesztét okozhatja. A csengettyű próbálta figyelmeztetni. Két másodperccel azelőtt, hogy a fiú kinyitotta az ajtót, csilingelt a harangnyelvével. A legtöbb emberrel ellentétben az eladólány ritka tárgyak között nőtt fel – és a csengettyű régóta gyanította, hogy a lány maga is különleges, habár arra nem tudott rájönni, mi okból.

A lány tudta, hogy sok tárgy több annál, mint aminek látszik, és a csengettyűk olyan hatodik érzékkel bírnak, amilyennel az emberek nem. Balszerencséjére a lány, aki hitt a reményben, a tündérmesékben és abban is, hogy létezik szerelem első látásra, gyakran félreértette a csengettyű csengését. Aznap a csengettyű egészen biztos volt benne, hogy meghallotta a vészcsilingelését. De abból, ahogyan a hangja izgatottan megremegett, miközben a fiatalemberrel beszélt, úgy tűnt, a lány váratlan szerencsének tekintette a korai csengettyűszót, nem pedig figyelmeztetésnek.

I. RÉSZ

Mese

Evangeline Foxról

1

A Temondó Közlöny

HOL IMÁDKOZHATNAK EZUTÁN AZ ÖSSZETÖRT SZÍVŰEK?

Kutlass Knightlinger írása

Köddé vált a Szívek Hercegének templomába vezető ajtó. Az összetört szívek sötét vérvörösére festett legendás bejárat az éjszaka folyamán egyszerűen eltűnt a Templomnegyed egyik legtöbbet látogatott templomáról, és csak egy áthatolhatatlan márványfal maradt a helyén. Immár senki sem képes belépni a templomba…

Evangeline virágmintás ruhája zsebébe dugta a két héttel korábbi újságból származó kivágást. A lepusztult sikátor végéből nyíló ajtó alig volt magasabb nála, egy rozsdás fémrács mögött rejtőzött, és nyoma sem volt rajta a gyönyörű vérvörös festéknek, de meg mert volna rá esküdni, hogy ez az eltűnt bejárat.

A Templomnegyedben nem akadt ennél kevésbé hívogató hely. Itt minden bejáratot faragott ajtótáblák, pazar ajtókeretek, üveg előtetők és aranyozott zárak díszítettek. Az apja hívő ember volt, de gyakran mondogatta, hogy az itteni templomok olyanok, akár a vámpírok tanyái – nem az ima helyeként szolgálnak, hanem hogy magukhoz csalják és csapdába ejtsék az embert. De ez az ajtó más volt, mint a többi – egy kilincs nélküli durva fatábla, lepattogzott fehér festékkel.

Ez az ajtó nem akarta, hogy megtalálják.

De így sem tudta elrejteni Evangeline elől, micsoda valójában.

Szabálytalan alakja összetéveszthetetlenné tette. Az egyik oldala kerekded ív volt, a másik cakkozott vonal, egy félbetört szív egyik fele – a Szívek Hercege nevű Fátum szimbóluma.

Végre!

Ha a remény szárny lenne, Evangeline széttárná a hátán a sajátját, készen arra, hogy újból felröppenjen. Két héten keresztül kutatott Valenda városában, de rátalált.

Amikor a zsebében lévő pletykalap először hírét adta, hogy eltűnt a Szívek Hercege templomának ajtaja, kevesen hitték, hogy varázslat lehet a dologban. A pletykalap címoldalon hozta a hírt, és az emberek azt beszélték, csak koholmány, hogy több előfizetést szerezzenek. Az ajtók ugyanis nem szoktak csak úgy eltűnni.

Evangeline viszont úgy vélte, ilyesmi előfordul. Nem tartotta a cikket szemfényvesztésnek; olyan volt, akár egy jel, amely elárulta neki, merre induljon, ha meg akarja menteni a szívét és a fiút, akinek odaadta.

Varázslatra nem sok bizonyítékot talált az apja régiségboltjának különlegességein kívül, de hitt benne, hogy létezik. Apja, Maximilian mindig úgy beszélt a varázslatról, mintha az valódi lenne. Anyja pedig a Fenséges Északról származott, ahol nem tettek különbséget a tündérmesék és a történelem között. Minden történet igazságokból és hazugságokból áll, mondogatta. Az számít, miként hiszünk bennük.

És Evangeline-nek nagy tehetsége volt abban, hogy olyan dolgokban higgyen, amiket mások legendának tartanak – például a halhatatlan Fátumokban.

Kinyitotta a fémrácsot. Magán az ajtón nem volt kilincs, ezért kénytelen volt bepréselni ujjait a szűk helyre a rács recés széle és a mocskos kőfal között.

Az ajtó megszúrta az ujját, egy csepp vért fakasztott, és a lány esküdni mert volna rá, hogy hallja, amint szétforgácsolt hangon azt mondja: Tudod te, mibe készülsz belemászni? Nem származik majd belőle más, csak szívfájdalom.

De Evangeline szíve már így is fájt. És tudta, milyen kockázatot vállal. Ismerte a szabályokat, hogyan kell felkeresni a Fátumok templomait.

Mindig ígérj kevesebbet, mint amennyit adni tudsz, mert a Fátumok mindig többet vesznek el.

Ne köss alkut egyszerre több Fátummal. De legfőként: ne szeress bele egy Fátumba.

Tizenhat halhatatlan Fátum létezett, féltékeny és bírvágyó lények. Mielőtt évszázadokkal ezelőtt eltűntek, állítólag olyan varázslattal uralkodtak a világnak ezen része felett, amely egyszerre volt csalárd és csodálatos. Mindig betartották az alku rájuk eső részét, habár gyakran inkább ártottak az embereknek, mintsem segítettek. Ám a legtöbben – még ha úgy hitték is, hogy a Fátumok csupán mítoszok – alkalmanként eléggé nekikeseredtek ahhoz, hogy hozzájuk imádkozzanak.

Evangeline mindig is kíváncsi volt a templomaikra, de eleget tudott a Fátumok szeszélyes természetéről és a fatális alkukról ahhoz, hogy ne keresse fel a szentélyeiket. Egészen két héttel ezelőttig, amikor olyan elkeseredett emberré vált, amilyenekkel a történetek is ijesztgették.

– Kérlek… – suttogta a szív alakú ajtónak, a hangja megtelt a vad és viharvert reménnyel, amely idáig hozta. – Tudom, hogy furfangos jószág vagy. Hagytad, hogy megtaláljalak. Engedj hát be!

Még utoljára megtaszította a faajtót. És ezúttal az ajtó engedett.

Evangeline torkában dobogó szívvel lépett be. Az ajtó keresése során azt olvasta, hogy a Szívek Hercegének temploma másképp illatozik mindenkinek, aki felkeresi. Elvileg olyan az illata, mint az illető legnagyobb szívfájdalmának.

De ahogy Evangeline belépett a hűvös katedrálisba, a levegő nem Lucre emlékeztette – nyoma sem volt velúrbőrnek vagy vetiverfűnek. A templom félhomályos bejáratában kissé édeskés és fémes szag terjengett: alma és vér.

Libabőrös lett a karja. Ez nem a szeretett fiúra emlékeztette. Biztosan tévedett a beszámoló, amit olvasott. De Evangeline nem fordult vissza. Tudta, hogy a Fátumok nem szentek vagy megváltók, habár remélte, hogy a Szívek Hercege együttérzőbb, mint a többiek.

Léptei mélyebbre vitték a katedrálisban. Minden döbbenetesen fehér volt. Fehér szőnyegek, fehér gyertyák, fehér tölgyből, fehér nyárfából és fehér nyírből faragott padsorok.

Evangeline az össze nem illő fehér padsorok között vonult. Valamikor elegánsan festhettek, de mostanra soknak hiányzott egy-egy lába, míg másokon az üléspárna volt szakadt, a padok jó része törött volt.

Törött. Törött. Törött.

Nem csoda, hogy az ajtó nem akarta beereszteni. Talán a templom nem is baljóslatú, csak szomorú…

Hangos reccsenés törte meg a templom csendjét. Evangeline megpördült, és elfojtott egy kiáltást.

Padsorokkal mögötte, egy félhomályos zugban úgy tűnt, egy fiatalember gyászol vagy valamiféle bűnbánatot tart. Zabolátlan aranyszínű tincsei az arcába hullottak, miközben lehajtotta a fejét, és burgundi vörös felöltőjének ujjait szaggatta. Evangeline szíve belesajdult, ahogy figyelte. Kísértésbe esett, hogy megkérdezze, segíthet-e neki valamiben. De a fiatalember valószínűleg azért választotta a félreeső sarkot, hogy senki ne vegye észre.

És Evangeline-nek sem sok ideje maradt.

A templomban ugyan nem voltak órák, de a lány esküdni mert volna, hogy egy nagymutató szüntelen tiktakolását hallja, amely azon dolgozik, hogy eltörölje a Luc esküvőjéig hátralévő perceket.

Végigsietett a templomhajón az oltárhoz, ahol a rozoga padsorok helyett egy ragyogó márványpulpitus magasodott előtte. Az emelvény makulátlan volt, viaszgyertyák sora világította meg, és négy hornyolt oszlop vette körül, amelyek a Szívek Hercege az élethűnél nagyobb szobrát őrizték.

Evangeline tarkója bizseregni kezdett.

Tudta, hogyan néz ki a Szívek Hercege. A jóskártyák, amelyek a Fátumok képei segítségével mondják meg a jövőt, a közelmúltban keresett holmikká váltak az apja régiségboltjában. A Szívek Hercegének lapja viszonzatlan szerelmet jelentett, és mindig tragikusan jóképűként ábrázolta a Fátumot, eleven kék szeméből ugyanolyan vörös könnyek csorogtak, mint a durcás szája sarkát örökké beszennyező vérfolt.

Erről a ragyogó szoborról hiányoztak a véres könnyek. Viszont az arcából áradt valamiféle kegyetlen szépség, olyasféle, amilyet Evangeline elvárt egy félistentől, akinek hatalmában áll egy csókkal ölni. A herceg márványajkán játszó tökéletes mosolynak hűvösnek és szigorúnak kellett volna tűnnie, de kissé teltebb alsóajkában volt valami finom lágyság – akár egy halálos meghívás.

A legendák szerint a Szívek Hercege képtelen a szerelemre, mert a szíve oly régen megállt. Csak egyvalaki lenne képes újraindítani dobbanásait: egyetlen igaz szerelme. Azt beszélik, a csókja a szerelmén – egyetlen gyengéjén – kívül mindenkire halálos, és miközben őt kereste, hullák sorát hagyta maga mögött.

Evangeline elképzelni sem bírt ennél tragikusabb létezést. Ha van olyan Fátum, aki képes lehet átérezni a helyzetét, akkor az a Szívek Hercege.

A tekintete rátalált az elegáns márványujjakra, amelyek egy akkora tőrre fonódtak, mint a lány alkarja. A penge egy kőből készült áldozati tálra mutatott, közvetlenül a táncoló fehér lángok apró köre felett. A penge oldalába azt vésték, Vér a fohászért.

Evangeline nagy levegőt vett. Ezért jött ide.

A tőr hegyéhez nyomta az ujját. Az éles márvány átdöfte a bőrét, a vére pedig cseppenként aláhullott, sistergett és sziszegett, még több édeskés fémszaggal töltve meg a levegőt.

A lelke mélyén abban reménykedett, hogy a véráldozatának valamiféle mágikus hatása lesz. Hogy a szobor életre kel, vagy a Szívek Hercegének hangja betölti a templomot. De a falon lévő gyertyák lángjaitól eltekintve semmi sem mozdult. Még az elgyötört fiatal férfit sem hallotta a templom hátuljában.

Csak ő volt, és a szobor.

– Kedves… Herceg – kezdte tétován. Sosem imádkozott még egy Fátumhoz, és nem akarta elrontani. – Azért vagyok itt, mert a szüleim meghaltak.

Kínos szégyenérzet tört rá. Nem ezzel kellett volna kezdenie.

– Azt akarom ezzel mondani, hogy egyik szülőm sem él már. Pár éve temettük el az anyukámat. A múlt évben apa is elment. Most pedig el fogom veszíteni a fiút, akit szeretek. Luc Navarrót… – A torka elszorult, miközben kimondta a nevet, és elképzelte a fiú csalfa mosolyát. Talán ha Luc hétköznapibb lenne, vagy szegényebb, vagy kegyetlenebb, mindez nem így alakult volna. – Titokban találkozgattunk. Apát kellett volna gyászolnom. Aztán bő két héttel ezelőtt, aznap, amikor be akartuk jelenteni a családunknak, hogy szeretjük egymást, a mostohanővérem, Marisol azzal állt elő, hogy összeházasodnak Luckel.

Evangeline elhallgatott, és lehunyta a szemét. Beleszédült a történetnek ebbe a részébe. Egy hirtelen eljegyzés nem számított szokatlannak. Marisol csinos, és tartózkodó természete ellenére is kedves lány – sokkal kedvesebb, mint Evangeline mostohaanyja, Agnes. De Evangeline soha még csak nem is látta Lucöt egy légtérben Marisollal.

– Tudom, hogy hangzik mindez, de Luc szeret engem. Szerintem megbűvölték. Azóta nem szólt hozzám, hogy bejelentették az eljegyzést… rám nézni sem hajlandó. Nem tudom, hogy csinálta, de biztos vagyok benne, hogy ez a mostohaanyám műve. – Evangeline-nek igazából semmilyen bizonyítéka nem volt rá, hogy Agnes boszorkány, és megbűvölte Lucöt. Abban viszont biztos volt, hogy a mostohaanyja tudomást szerzett a kapcsolatukról, és inkább a saját lányának akarta a fiút, és a rangot, amelyet egy nap Luc megörököl.

– Agnes azóta neheztel rám, hogy apám meghalt. Próbáltam Marisollal beszélni Lucről. Marisol nem olyan, mint a mostohaanyám, nem hiszem, hogy szándékosan ártana nekem. De akárhányszor próbálok beszélni vele erről, a számon nem jönnek ki szavak, mintha azokat és engem is elátkoztak volna. Úgyhogy eljöttem ide, hogy a segítségedért könyörögjek. Ma lesz az esküvő, és szeretném, ha megakadályoznád.

Evangeline kinyitotta a szemét.

Az élettelen szobor mit sem változott. A lány tudta, hogy a szobrok általában nem mozognak. Ugyanakkor önkéntelenül arra gondolt, hogy valaminek történnie kellett volna vele – megváltozhatott, megszólalhatott, megmozdulhatott volna, vagy kinyithatta volna a márványszemét.

– Kérlek, tudom, hogy ismered a szívfájdalmat. Akadályozd meg, hogy Luc elvegye Marisolt. Óvd meg a szívem, hogy ne törjön össze még egyszer.

– Micsoda szánalmas monológ! – Két lomha taps követte a nemtörődöm hangot, amely pár méterre a lánytól szólalt meg.

Evangeline megpördült, minden vér kifutott az arcából. Nem őrá számított – a fiatalemberre, aki a ruháit szaggatta a templom hátuljában. Habár nehéz volt elhinni, hogy ugyanaz az ember. Evangeline azt hitte, a fiú szenved, de bizonyára megszabadult a fájdalmától a kabátujjaival együtt, amelyek most cafatokban lógtak a bricseszébe félig betűrt fekete-fehér csíkos inge felett.

A fiú az emelvény lépcsőjén ült, lezseren nekidőlt az egyik oszlopnak, miközben kinyújtotta hosszú, vékony lábát. A haja aranyszőke volt és kócos, feltűnően világoskék szeme véreres, a szája sarka pedig meg-megrándult, mintha nem élvezné különösebben, mégis örömet lelne abban a kis fájdalomban, amit a lánynak okozott. Unottnak tűnt, jómódúnak és kegyetlennek.

– Szeretnéd, ha felállnék és megfordulnék, hogy hátulról is alaposan megnézhess? – gúnyolódott.

Evangeline arcába azonnal visszatért a szín.

– Egy templomban vagyunk.

– Mit számít ez? – A fiatalember egy elegáns mozdulattal benyúlt szakadt burgundi vörös kabátjának belső zsebébe, elővett egy hófehér almát, és beleharapott. Sötétvörös lé csorgott le a gyümölcsből hosszú, sápadt ujjain át a makulátlan márványlépcsőkre.

– Ne csináld ezt! – Evangeline nem akart kiabálni. Habár nem félt az idegenektől, általában kerülte velük a vitákat. De ezzel az érzéketlen fiatalemberrel nem tudott dűlőre jutni. – Tiszteletlen vagy.

– Te meg egy halhatatlanhoz imádkozol, aki megöl minden egyes lányt, akit megcsókol. Tényleg úgy gondolod, hogy tiszteletet érdemel? – A borzalmas fiatalember a nyomaték kedvéért megint beleharapott az almába.

Evangeline próbált nem tudomást venni róla. Tényleg. De mintha valami borzalmas varázslat vett volna erőt rajta. Ahelyett, hogy sarkon fordult és otthagyta volna, elképzelte, hogy az idegen az alma helyett az ő ajkára tapasztja az ajkát, és megcsókolja gyümölcstől édes szájával, amíg meg nem hal a karjában.

Nem. Az nem lehet…

– Megint engem bámulsz – duruzsolta a fiú.

Evangeline azonnal elkapta a tekintetét, és a szoborra szegezte. Percekkel korábban csupán a márványajka látványától szaporábban vert a szíve, de most, az elvetemült fiatalember jelenlétében csak egy hétköznapi, élettelen szobornak tűnt.

– Személy szerint úgy vélem, én messze sármosabb vagyok. – A fiatalember hirtelen ott termett mellette.

Pillangók kezdtek verdesni Evangeline gyomrában. Ijedt pillangók. Hevesen és sebesen csapkodtak szárnyukkal, figyelmeztetve, hogy tűnjön innen, fusson, meneküljön. De nem bírta levenni a szemét az idegenről.

Ilyen közelről a fiú tagadhatatlanul vonzó volt, és magasabb, mint amilyennek először tűnt. Őszintén rámosolygott, megvillantva két gribedlit az arcán, amelyektől egy pillanatra inkább tűnt angyalnak, mint ördögnek. De Evangeline úgy vélte, ettől a fiútól még az angyaloknak is óvakodniuk kell. Kinézte belőle, hogy azokkal a csalóka gödröcskékkel képes lenne rávenni egy angyalt, hogy csak azért lemondjon a szárnyairól, hogy ő játszhasson a tollakkal.

– Te vagy az – suttogta. – Te vagy a Szívek Hercege.

2

A SZÍVEK HERCEGE MÉG utoljára harapott egyet az almájából, majd a padlóra dobta a gyümölcsöt, ami mindent vörös lével fröcskölt össze.

– Azok, akik nem kedvelnek, Jacksnek szólítanak.

Evangeline azt akarta felelni, hogy nem arról van szó, hogy nem kedveli, hiszen mindig is a kedvenc Fátuma volt. De nem a szerelmi bánattól sújtott Szívek Hercegeként állt előtte, akit elképzelt. Jacks nem úgy festett, mint a megtestesült szívfájdalom.

Ez csak valami komisz tréfa? A Fátumok elvileg évszázadokkal ezelőtt eltűntek a világból. Mégis minden, amit Jacks viselt – a szabadon lógó kravátlijától a magas szárú csizmájáig – a legfrissebb divatot követte.

Evangeline tekintete ide-oda járt, mintha Luc barátai bármelyik pillanatban előugorhatnának, hogy kinevessék. Luc egy nemesember egyetlen fia volt, és bár Evangeline-nel sosem éreztette, hogy ez számítana, a többi fiatal férfi, akikkel az idejét töltötte, a lányt magához képest alacsonyabb rangúnak tekintette. Evangeline apjának számos üzlete volt Velandán, úgyhogy nem számított szegénynek. Viszont nem is a társadalom felsőbb köreiből származott, mint Luc.

– Ha megjött a jobbik eszed, és a kijáratot keresed, nem foglak megállítani. – Jacks összefűzte ujjait aranyszőke tarkóján, nekidőlt az őt ábrázoló szobornak, és elvigyorodott.

A lány gyomra figyelmeztetőn elszorult, emlékeztetve rá, hogy ne tévessze meg a gödröcskés mosoly vagy a szakadt ruházat. A fiatal férfi a legveszedelmesebb lény volt, akivel valaha találkozott.

Evangeline nem tartott attól, hogy a Szívek Hercege megöli – sosem lenne annyira ostoba, hogy hagyja magát megcsókolni. Azt viszont tudta, hogy ha marad, és alkut köt Jacksszel, a Szívek Hercege örökre elpusztítja lelkének egy részét. Ha pedig elmegy, azzal sorsára hagyja Lucöt.

– Mibe fog kerülni a segítséged?

– Mondtam én olyat, hogy segítek neked? – A Szívek Hercegének tekintete végigsiklott a krémszínű szalagokon, amelyek Evangeline cipőjétől indulva körbefutottak a bokáján, majd eltűntek fűzős ruhájának szegélye alatt. Az anyja egyik régi öltözékét viselte, amelyet halványlila bogáncsok, apró sárga virágok és kis rókák hímzett mintái díszítettek.

Jacks szájzuga undorral megrándult, és úgy is maradt, miközben a tekintete végigsiklott a lány sütővassal gondosan begöndörített loknijain.

Evangeline próbálta nem magára venni a sértést. Rövid ismeretségük alapján a Fátumtól nem számított nagy lelkesedésre.

– Az milyen szín? – intett bizonytalanul a lány fürtjei felé.

– Rózsaarany – felelte Evangeline derűsen. Sosem hagyta, hogy bárki kellemetlen helyzetbe hozza a szokatlan hajszíne miatt. A mostohaanyja mindig barnára akarta festetni. De Evangeline a haját szerette a legjobban a külsejében, ahogy a lágy rózsaszín hullámait megtöri a világos arany árnyalat.

Jacks oldalra döntötte a fejét, és még mindig felvont szemöldökkel méregette.

– A Középbirodalomban születtél, vagy Északon?

– Mit számít az?

– Merő kíváncsiság.

Evangeline ellenállt a késztetésnek, hogy ő is felvonja a szemöldökét. Normális esetben szívesen válaszolt erre a kérdésre. Az apja, aki szerette volna, hogy Evangeline úgy érezze, az egész élet egy tündérmese, mindig azzal viccelődött, hogy egy ládában találta őt a boltjába érkező más különlegességekkel együtt – ezért lett a haja tündérrózsaszín, mondogatta. Az anyja pedig mindig bólogatott, és rákacsintott.

Hiányolta az anyja kacsintásait és az apja tréfáit. Minden hiányzott velük kapcsolatban, de semmit nem akart megosztani róluk Jacksszel.

Válaszul csak vállat vont.

– Nem tudod, hol születtél? – konyult le Jacks szemöldöke.

– Szükséges ez ahhoz, hogy segíts?

Jacks megint végigmérte, a tekintete ezúttal a száján pihent meg. De továbbra sem úgy nézett a lányra, mintha meg akarná csókolni. Úgy méregette, akár egy orvos. Úgy nézett a szájára, ahogy mások a portékát mustrálják az apja boltjaiban, mintha a szája olyasmi lenne, amit meg lehet vásárolni – olyasmi, amit megszerezhet magának.

– Hány emberrel csókolóztál már? – kérdezte a Szívek Hercege.

Evangeline nyaka átforrósodott. Tizenkét éves kora óta dolgozott az apja régiségboltjában. Nem épp illemtudó kisasszonynak nevelték; nem olyan volt, mint a mostohanővére, akit arra tanítottak, hogy mindig tartson másfél méter távolságot az úriemberektől, és sose beszéljen az időjárásnál kihívóbb dologról. A szülei arra biztatták Evangeline-t, hogy legyen kíváncsi, kalandvágyó és barátságos, de ez nem jelentett határtalan merészséget. Bizonyos dolgok idegessé tették, és az, ahogyan a Szívek Hercege a szájára meredt, ezek közé tartozott.

– Csak Luckel csókolóztam.

– Szánalmas.

– Luc az egyetlen, akit valaha is meg akarok csókolni. Jacks kétkedve megvakarta markáns állát.

– Szinte már el is hiszem.

– Miért hazudnék?

– Mindenki hazudik… az emberek azt hiszik, nagyobb eséllyel segítek nekik, ha valami olyan nemes dolgot hajszolnak, mint az igaz szerelem. – Enyhe gúny érződött a hangjából, amitől a lány rajongása kissé alábbhagyott. – De még ha őszintén szereted is ezt a fiút, jobban jársz nélküle. Ha viszontszeretne, nem venne feleségül valaki mást. Téma lezárva.

– Tévedsz. – Evangeline szívből jövő meggyőződéssel beszélt. Maga is megkérdőjelezte a kapcsolatát Luckel azok után, hogy a fiú váratlanul eljegyezte Marisolt, de a kételyeit mindig eloszlatták a hónapok alatt összegyűjtött emlékek. Aznap éjjel, amikor az apja meghalt – az ő szíve pedig fájón vert tovább –, Luc a régiségbolt polcai közt kószálva talált rá, ahol gyógyírt keresett sajgó szívére. Arcán könnyek csillogtak, és a szeme kivörösödött. Attól félt, ha sír, azzal elijeszti a fiút, de Luc ehelyett a karjába vonta, és azt mondta: „Nem tudom, meggyógyíthatom-e valaha a megsebzett szívedet, de vedd cserébe az enyémet, hiszen már úgyis a tiéd.”

Evangeline egykor szerette a fiút, de ez akkoriban volt, amikor Luc viszonozta az érzéseit. Lehet, hogy a szavait egy közismert meséből kölcsönözte, de szívből jövő tettekkel támasztotta alá őket. Luc aznap éjjel támogatta őt, hogy ne szakadjon meg a szíve, és ezt megannyi további éjszaka követte. És most Evangeline elszánta rá magát, hogy segít a fiúnak. A lánykérések és eljegyzések nem mindig jelentenek egyet a szerelemmel, viszont azt tudta, hogy a Luckel közös pillanatai a szerelemről szóltak.

Biztos, hogy megbűvölték. Akármilyen elrugaszkodottnak vagy bután hangzott is, ez volt az egyetlen magyarázat, amelyet Evangeline képes volt elfogadni. Felfoghatatlan, hogy Luc erről miért nem szólt neki, és az is, hogy akárhányszor próbálta elmondani Marisolnak az igazságot, hiába, nem jöttek ki szavak a száján.

– Kérlek! – Akár könyörögni is hajlandó volt. – Segíts!

– Nem hinném, hogy amit szeretnél, az segíteni fog rajtad. De nagyra tartom a reménytelen, jó ügyeket. Három csókért cserébe megakadályozom az esküvőt. – Jacks szeme szórakozottan csillogott, ahogy újra a lány szájára nézett.

Evangeline arca lángra lobbant. Tévedett: Jacks mégis meg akarja csókolni. De ha a mesék igazak, egyetlen csókja is végezhet vele.

Jacks durván, harapósan felnevetett.

– Nyugalom, picinyem! Nem óhajtalak megcsókolni. Az végezne veled, és onnantól semmi hasznodat nem venném.

Három másik embert kell megcsókolnod. Akiket én választok ki. Amikor én mondom.

– Miféle csókkal? Kis puszikkal… vagy többel?

– Ha szerinted ez számít, akkor lehet, hogy tényleg nem csókolóztál eddig. – Jacks ellökte magát a szobortól, és közelebb lépett, újra Evangeline fölé magasodott. – Az nem igazi csók, ha nem használod a nyelved.

Evangeline még forróbbnak érezte a pírt, és próbálta leküzdeni, de a nyaka, az arca és a szája mind égni kezdett.

– Miért habozol, picinyem? Csak három csók. – Jacks mintha egy újabb nevetést próbált volna elfojtani. – Vagy Luc borzalmasan ügyetlen, vagy azért félsz elhamarkodottan igent mondani, mert titokban tetszik az ötlet.

– Nem tetszik az ötlet…

– Tehát Luc borzalmasan csókol.

– Luc pompásan csókol!

– Honnan tudod, ha nincs összehasonlítási alapod? Ha Luc mellett kötsz ki, lehet, hogy azt fogod kívánni, bár ne csak három embert kellett volna megcsókolnod.

– Nem szeretnék idegenekkel csókolózni… csak Lucre vágyom.

– Akkor ez nem nagy ár érte – felelte Jacks szenvtelenül.

Ebben volt valami, de Evangeline egyszerűen nem bírt igazat adni neki. Az apja arra tanította, hogy a Fátumok nem szabják meg úgy az ember sorsát, mint a nevük sugallja. Ehelyett új jövőkre nyíló ajtókat nyitnak. De a Fátumok által kinyitott ajtók nem mindig oda vezetnek, ahová az emberek várnák: ehelyett gyakran vették rá őket új, elkeseredett alkukra, hogy jóvátegyék a korábbi előnytelen egyezséget. Számtalan mesében megtörtént, és Evangeline nem akarta, hogy az övé is így végződjön.

– Nem akarom, hogy bárki meghaljon – felelte. – Nem akadályozhatod meg azzal az esküvőt, hogy ott megcsókolsz valakit.

Jacks csalódottnak tűnt.

– Még a mostohanővéredet sem?

– Nem!

A szájához emelte az ujjait, és az alsó ajkával játszott, eltakarva arcának felét, amely ugyanúgy tükrözhetett bosszúságot, mint ámulatot.

– Nem igazán vagy abban a helyzetben, hogy alkudozz.

– Azt hittem, a Fátumok szeretnek alkudozni – vágott vissza Evangeline.

– Csak ha mi hozzuk a szabályokat. Mindenesetre jókedvemben találtál, úgyhogy teljesítem a kérésedet. De egyvalamit még tudni szeretnék. Hogy vetted rá az ajtót, hogy beengedjen?

– Udvariasan megkértem rá. Jacks megdörgölte az állát.

– Ennyi? Nem kulcsot találtál hozzá?

– Még kulcslyukat sem láttam! – felelte a lány őszintén.

Mintha diadalmas szikra csillant volna Jacks szemében, aztán elkapta a lány csuklóját, és hideg szájához emelte.

– Mit művelsz? – sikkantotta a lány.

– Ne aggódj! Nem foglak megcsókolni. – Jacks ajkával végigsimította a lány csuklójának érzékeny belső oldalát. Egyszer. Kétszer. Háromszor. Alig ért hozzá, mégis volt ebben valami hihetetlenül érzéki. Erről más mesék jutottak eszébe, amelyek arról szóltak, hogy lehetnek a csókjai halálosak, de megéri meghalni értük. Jacks hűvös szája fel-le siklott szaporán lüktető verőerén, bársonyosan és gyengéden, aztán… a bőrébe vájta éles fogát.

– Megharaptál! – kiáltott fel Evangeline.

– Nyugi, picinyem! Nem vérzik. – Jacks szeme fényesebben csillogott, ahogy elengedte a lány karját.

Evangeline végighúzta az egyik ujját a puha bőrén, amelybe Jacks az imént mélyesztette bele a fogait. Három vékony fehér sebhely szegélyezte csuklójának belső oldalát, mindegyiknek olyan alakja volt, mint egy apró, összetört szívnek. Minden csókhoz egy.

– Mikor… – nézett fel Evangeline.

De a Szívek Hercege ekkorra köddé vált. A lány még azt sem látta, hogy távozik, csak hallotta a templom becsapódó ajtaját.

Megkapta, amit akart.

Akkor miért nem érzi magát jobban?

Helyesen cselekedett. Luc szereti őt. Képtelen elhinni, hogy szabad akaratából veszi feleségül Marisolt. Nem arról van szó, hogy Evangeline nem kedvelte Marisolt. Őszintén szólva alig ismerte a mostohatestvérét. Egy évvel az anyja halála után az apja a fejébe vette, hogy muszáj újra megházasodnia, feleség kell mellé, aki gondját viseli Evangeline-nek, ha vele történne valami. A lány még mindig tisztán emlékezett az aggodalomra, amely felváltotta a fényt a szemében, mintha az apja tudta volna, hogy nem sok ideje van hátra.

Az apja hat hónappal a halála előtt vette feleségül Agnest. Ez idő alatt Marisol be sem tette a lábát a régiségboltba, ahol Evangeline az ideje nagy részét töltötte. Marisol azt mondta, allergiás a porra, de minden szokatlan holmi közelében riadtan viselkedett, és Evangeline úgy sejtette, hogy a mostohatestvére kissé fél az átkoktól és a természetfelettitől. Ezzel szemben Evangeline és Luc régebben azon viccelődött, hogy ha egyszer megátkoznák őket, az legalább bizonyítaná, hogy létezik mágia.

Nevetséges, egyben szomorú, hogy Evangeline-nek most már volt bizonyítéka a mágiára, a fiút viszont elvesztette.

Még ha Jacks vissza is térne, és megengedné Evangeline-nek, hogy visszakozzon, a lány akkor sem tenné. Jacks azt mondta, megakadályozza az esküvőt, és megígérte, hogy nem fog megölni senkit.

Mégis… Evangeline nem bírt szabadulni az érzéstől, hogy hibát követett el. Nem hitte, hogy elhamarkodottan döntött, de csak arra tudott gondolni, ahogy a Fátum megfogta a csuklóját, a szemében táncoló fényre.

Futásnak eredt.

Nem tudta, mihez kezdjen, és hogy miért tört rá hirtelen émelygés. De biztos volt benne, hogy újra beszélnie kell Jacksszel, mielőtt az megakadályozná az esküvőt.

Egy hétköznapi templomban talán hamar utolérte volna. De ez egy Fátum temploma volt, amelyet egy látszólag saját akarattal bíró varázsajtó védett. Amikor a lány kinyitotta, az ajtó nem a Templomnegyedbe engedte vissza. Egy dohos, poros, régi patikába vitte, teli üres üvegcsékkel és ketyegő órákkal.

Tik-tak. Tik-tak. Tik-tak.

Másodpercek nem teltek még ilyen gyorsan. Egy tik és egy tak között eltűnt a varázsajtó, amelyen Evangeline épp az imént lépett át, és a helyét átvette egy rácsos ablak, amely egy girbegurba fogsorra emlékeztető utcákra nézett. A Fűszernegyedben járt – a város másik végében ahhoz képest, ahol Luc és Marisol elvileg az esküvőjét tartja.

Evangeline szitkozódva rohanni kezdett.

Mire átszelte a várost, és hazaért, attól félt, hogy máris elkésett.

Marisol és Luc kimondja fogadalmát az anyja kertjében, a lugasban, amelyet az apja épített. Éjszakánként tücskök töltötték meg zenével, nappal pedig csiripelő madarak. A lány hallotta a kis dalaikat, miközben belépett a kertbe, emberi hangokat viszont nem. Csak a törékeny madarak röpdöstek boldogan a lugasban, majd leszálltak a gránit szoborcsoportra.

Evangeline-nek elgyengült a térde.

Eddig nem álltak szobrok a kertben. Most viszont kilenc is volt belőlük, és mind a magasba emelték a kupájukat, mintha éppen pohárköszöntőt mondanának. Mind nyugtalanítóan élethű volt, és borzalmasan ismerős.

Evangeline viszolyogva nézte, ahogy egy légy zümmögve leszállt az egyik szobor arcára, amely pont úgy festett, mint Agnes, majd felröppent, és leereszkedett Marisol egyik gránitszemére.

Jacks úgy akadályozta meg az esküvőt, hogy mindenkit kővé változtatott.

3

BORZADÁLY JÁRTA ÁT Evangeline-t.

A légy zümmögve elszállt, és egy szürke madár – a színe ugyanolyan jellegtelen, mint a szobroké – rátalált a virágkoszorúra Marisol hajában, és csip-csip-csipegetni kezdte.

Lehet, hogy Evangeline és Marisol nem álltak közel egymáshoz – és talán Evangeline féltékenyebb volt a mostohanővérére, mint azt hajlandó lett volna bevallani –, de csak az esküvőjét akarta megakadályozni. Nem kívánta, hogy Marisol kővé változzon.

Levegőt vennie is fájt, ahogy Evangeline Luc szobra felé fordult. A fiú általában olyan gondtalannak tűnt, de kővé vált arcára riadtság dermedt, sima vonalú állkapcsa merev volt, a szeme összevonva és… ránc ült gránitszemöldökei közé.

Luc megmozdult.

Kőajka elnyílt, mintha küszködve beszélni próbálna, mintha mondani akarna valamit…

– Még egy perc, és befejezi a mocorgást.

Evangeline a lugas hátulja felé kapta a fejét. Jacks hanyagul a zivatarkék virágokkal borított lugasrácsnak dőlt, és beleharapott egy újabb ragyogó fehér almába. Felerészt unott fiatal nemesnek tűnt, felerészt gonosz félistennek.

– Mit tettél? – kérdezte Evangeline.

– Pontosan azt, amit kértél – harapott bele az almába. – Gondoskodtam róla, hogy az esküvőből ne legyen semmi.

– Helyre kell hoznod!

– Nem tudom – felelte kurtán, mint aki máris beleunt a beszélgetésbe. – Egy barátom műve, aki tartozott nekem egy szívességgel. Csak úgy lehet helyrehozni, ha valaki átveszi a helyüket. – Jacks egy fűfoltra pillantott a pavilon mellett, ahol egy rézkupa pihent egy öreg fatönkön.

Evangeline közelebb lépett a kupához.

– Mit művelsz? – Jacks ellökte magát a lugas rácsaitól, most már nem volt közönyös, miközben Evangeline a serleget nézegette.

Ha inna belőle, az mindent helyrehozna?

– Eszedbe ne jusson! – Jacks hangja élesebbre váltott. – Ha azt megiszod, és átveszed a helyüket, senki sem fog megmenteni. Örökre kőszobor maradsz.

– De nem hagyhatom így itt őket. – Habár Evangeline részben egyetértett Jacksszel. Nem akart kerti szobor lenni. Arra sem bírta rávenni magát, hogy megfogja a kupát, miközben elolvasta az oldalára vésett szavakat.

Méreg

Ne igyál meg!

Kénszag áradt belőle, és a lány abban sem volt biztos, hogy képes lenne meginni a bűzös löttyöt. De hogy élhetne a tudattal, hogy mindannyiukat itt hagyta elátkozva?

Evangeline tekintete a madárra ugrott, amely még mindig Marisol esküvői koszorúját csipegette, majd a Luc arcára dermedt segélykiáltásra. A fiút két oldalról a szülei fogták közre. Aztán következett a balszerencsés ceremóniamester, aki a szertartás levezénylését vállalta. Evangeline nem akart Luc három barátja vagy Agnes miatt lelkiismeret-furdalást érezni. Bár az apja nem szerelemből vette el Agnest, gyűlölte volna ezt az egészet. Mindkét szülője számára hatalmas csalódást jelentett volna, hogy Evangeline ide jutott a mágiába vetett hite miatt.

– Nem ezt akartam… – suttogta a lány.

– Rosszul fogod fel, picinyem. – Jacks eldobta félig megrágott almáját, az pedig elgurult a lugas padlóján, majd nekiütközött Luc kőcsizmájának. – Ha híre megy, a Középbirodalomban mindenki segíteni akar majd neked. Te leszel a lány, aki elvesztette a családját a borzalmas Fátumok miatt. Lehet, hogy Luc nem lesz a tiéd, de hamar el fogod felejteni. Azzal, hogy a mostohaanyád és a mostohanővéred kővé vált, felteszem, örökölsz némi pénzmagot. Holnap reggelre híres leszel, nem pedig szegény.

Jacks megvillantotta a gödröcskéit, mintha tényleg szívességet tett volna a lánynak.

Evangeline-nek megint felfordult a gyomra.

A mesékben a Fátumok gonosz istenek voltak, akik csak káoszra és zűrzavarra vágytak. De az embereknek emiatt kellett volna tartaniuk tőlük. Evangeline ránézett az emberszobrokra, és elborzadt tőlük, Jacks viszont azt nézte, hogyan húzhatna belőlük hasznot. A Fátumok nem azért veszélyesek, mert gonoszak, hanem mert nem látják a különbséget jó és rossz között.

Evangeline viszont tisztában volt a különbséggel. És azzal is, hogy olykor létezhet egy homályzóna a jó és a rossz között. Úgy vélte, erre a helyre lépett be ma reggel, amikor elment Jacks templomába imádkozni egy szívességért. Viszont hibát követett el, és ideje volt helyrehozni.

A kezébe fogta a serleget.

– Tedd azt le! – figyelmeztette Jacks. – Ne csináld ezt! Nem akarsz hős lenni, boldog befejezésre vágysz… ezért kerestél fel engem. Ha megteszed, mindebből semmi sem lesz. A hősöknek nem jár a boldog befejezés. Ők másokat segítenek hozzá. Tényleg ezt akarod?

– Meg akarom menteni a fiút, akit szeretek. És csak remélhetem, hogy ő is vállalja értem ugyanezt. – Mielőtt Jacks megállíthatta volna, Evangeline kiitta a kupát.

A méreg íze rosszabb volt, mint a szaga – mint az égett csontok és az elveszett remény. A torka elszorult, miközben egyre nehezebben szedte a levegőt, és a tagjai is elnehezedtek.

Mintha látta volna, ahogy Jacks a fejét ingatja, de ebben sem volt teljesen biztos. A látása elhomályosult. Fekete erek takarták el a kertet, amelyek szétterjedtek, akár a kiömlött tinta. Sötétség, sötétség mindenhol. Éjszaka, hold és csillagok nélkül.

Evangeline próbálta azzal győzködni magát, hogy helyesen cselekedett. Kilenc embert mentett meg. Az egyikük viszonozni fogja.

– Figyelmeztettelek – morogta Jacks. A lány hallotta, hogy bosszúsan felsóhajt, hallotta, hogy a szánalmas szót motyogja. Aztán…

Többé nem hallott semmit.

4

DE GONDOLKODNI LEGALÁBB még tudott. Habár ez néha fájt. Általában néhány nap végeláthatatlan semmi után történt, amikor Evangeline azt képzelte, hogy végre érez valamit. De sosem azt érezte, amire igazán vágyott. Nem a melegséget a bőrén, a bizsergést a lábujjaiban vagy egy másik ember érintését, amely tudatja vele, hogy nincs teljesen egyedül a világban. Általában csak a belé hasító szívfájdalmat, egy csipet megbánást.

A megbánás volt a legrosszabb.

Keserűen mardosta, és olyan közelinek tűnt az igazsághoz, hogy küzdenie kellett, hogy ne adja át magát neki teljesen. Küzdenie kellett, nehogy elhiggye, hogy Jacksnek igaza volt, és nem kellett volna a kupához nyúlnia, hagyhatta volna a többieket kővé válva, és játszhatta volna az áldozat szerepét.

Jacks tévedett.

Ő viszont helyesen cselekedett. Valaki meg fogja menteni.

Néha, amikor különös erővel tört rá a reménykedés, Evangeline-nek még az is megfordult a fejében, hogy talán Jacks fogja megmenteni. De minden reménye ellenére tudta, hogy a Szívek Hercege nem megmentő. Épp ő az, akitől meg kell menteni az embereket.

5

AZTÁN… EVANGELINE ÉRZETT valamit, ami nem szívfájdalom és nem megbánás volt.

6

VALAMI, AKÁR A FÉNY, megcsiklandozta a bőrét.

A bőrét.

Evangeline érezte a bőrét.

Mióta is nem érzett semmit? Valójában azt sem tudta, mennyi idő telt el. Oly sokáig nem történt semmi, de most érzett mindent. A szemhéját. A bokáját. A könyökét. A csípőjét. A lábát. A csontjait. A tüdejét. A szívét. A haját. Az ereit. A térdét. A fülcimpáját. A nyakát. A mellkasát.

A lábujjától az álláig remegett. A bőrét verejték borította, szinte hihetetlen, hűvös, nyirkos és eleven.

Újra élt!

– Üdvözöllek újra köztünk! – Határozott kar fonódott Evangeline csípőjére, miközben remegő lába hozzászokott, hogy újra izommá és csonttá változott.

Majd a látása élesedett ki.

Lehet, hogy csak azért, mert egy ideje nem látott emberi arcot, de rendkívül jóképűnek találta a fiatalembert, aki átkarolta – sötétbarna bőr, sűrű pillákkal keretezett szempár, mosolyából áradt a vonzerő. A vállát haragoszöld köpönyeg fedte, amelyet az arcához hasonlóan káprázatos rézsárga levelek szegélyeztek.

– Tudsz beszélni? – kérdezte.

– Miért… – Evangeline köhögött, hogy megtisztítsa torkát a kőtörmeléktől. – Miért öltöztél erdei mágusnak?

Amint a szavak kicsúsztak a száján, elszégyellte magát. Egyértelmű volt, hogy még nincs teljesen eszénél – például nem tett lakatot a szájára. Ez az idegen mentette meg. Remélte, hogy nem sértette meg.

Szerencsére a férfi ragyogó mosolya még szélesebbre húzódott.

– Pompás! Néha a hangjuk nem tér vissza azonnal. Most pedig áruld el a teljes neved, kedvesem! Biztosnak kell lennem benne, hogy emlékszel rá, mielőtt útnak eresztelek.

– Útnak hová? – Evangeline próbálta felmérni a környezetét. Mintha egy laboratóriumban lett volna. A munkaasztalokon és a patika polcain bugyborékoló mérőpoharak és habzó üstök sorakoztak, amelyek gyantaillattal töltötték meg a levegőt. Ez nem az anyja kertje volt. Az egyetlen ismerős dolog a helyiségben a Középbirodalom királyi címerpajzsa volt az egyik kőfalra festve. – Hol vagyunk? És meddig voltam szoborrá változva?

– Csak úgy hat hétig. A bájitalok mestereként a palota szolgálatában állok, ez pedig a pompázatos laboratórium. De máris elmehetsz, amint elárulod nekem a nevedet.

Evangeline elgondolkodott egy pillanatra. Hat hét annyit tesz, hogy a Forró évszak közepén járnak. Nem annyira vészes. Lehetett volna hat év, vagy akár hatvan.

De ha csak hat hét telt el, akkor miért nincs itt senki, hogy üdvözölje? Tudta, hogy a mostohaanyját nem érdekli, mi van vele, és nem álltak közel egymáshoz a mostohanővérével, de akkor is megmentette az életüket. És Luc… El sem merte képzelni, miért nincs itt Luc. Lehet, hogy egyikük sem tud róla, hogy őt feltámasztották?

– Evangeline Fox vagyok.

– Szólíthatsz Méregnek. – A bájitalok mestere levette a kezét Evangeline derekáról, és nagylelkűen legyintett.

A lány már tudta, ki ez a fiatalember. Rögtön rá kellett volna jönnie. Határozottan úgy festett, mint a lapja a jóskártyákból. Hosszú, lobogó köpenyeget viselt, ékköves gyűrűt minden ujján, és nyilvánvalóan varázsfőzetekkel dolgozott. Méreg a Méregkeverő volt. Egy Fátum, akárcsak Jacks.

– Azt hittem, minden Fátum eltűnt – szakadt ki Evangeline-ből.

– Nemrégiben lezajlott a nagy visszatérésünk, de most nem ez a lényeg. – Méreg arca kísértetiesen mozdulatlanná merevedett, figyelmeztetve a lányt, hogy ezt a témát nem szándékozik vele megvitatni.

Lehet, hogy Evangeline még mindig kába volt, de azt tudta, hogy jobb, ha nem erőlteti, függetlenül attól, milyen kérdéseket vetett fel ez a megjegyzés. Méreg nem volt olyan hírhedten halálos, mint Jacks. A legendák szerint közvetlenül általában nem bántott senkit, de gyanús gyógyszereket, borzalmas bájitalokat és szörnyű szérumokat kevert az emberek számára, akik rettenetes dolgokra használták fel azokat.

Evangeline a kupára sandított, amelyet még mindig a kezében szorongatott.

Méreg

Ne igyál meg!

– Azt elkérhetem? – Egyik felékszerezett kezével Méreg elvette tőle a poharat.

Evangeline óvatosan hátrált egy lépést.

– Mit keresek itt? Jacks kért meg, hogy segíts nekem? Méreg újra barátságos arckifejezést öltött, és felnevetett.

– Sajnálom, kedveském, de Jacks valószínűleg már el is feledkezett rólad. A pár hét alatt, amit kővé válva töltöttél, neki gondjai adódtak. Biztosíthatlak, hogy nem tér vissza Valendára.

Evangeline tudta, hogy nem szabadna ennyire kíváncsinak lennie. A legutóbbi találkozásuk után soha többé nem akarta látni Jackset, sem pedig lehetőséget adni neki arra, hogy behajtsa a tartozását. De Jacks nem olyannak tűnt, aki bármi elől elfutna. Megölni nem lehet – kivéve, ha a történeteknek ez a része hazugság, és a Fátumok mégsem halhatatlanok.

– Milyen bajba keveredett Jacks? – kérdezte.

Méreg megszorította a vállát, amitől Evangeline úgy érezte, bármi is történt Jacksszel, a baj enyhe kifejezés.

– Ha jót akarsz magadnak, kivered őt a fejedből.

– Ne aggódj! – felelte Evangeline. – Nem kívánok még egyszer találkozni Jacksszel.

Méreg kétkedve felvonta a szemöldökét.

– Lehet, hogy ezt mondod, de amint átlépsz a birodalmunkba vezető ajtón, szinte lehetetlen visszatérni a hétköznapokba. A legtöbbünk elhagyta ezt a várost, úgyhogy véletlenül feltehetően nem fogsz összefutni más Fátumokkal. De most, hogy belekóstoltál a mi világunkba, szürkének fogod érezni az életed. Vonzani fog a fajtánk. Még ha nem is akarod újra látni Jackset, vonzani fog, amíg be nem teljesíted a vele kötött alkut. De ha esélyt akarsz a boldogságra, állj ellen a vonzerejének:

Jacks csak pusztulást hoz rád.

Evangeline rosszallóan elhúzta a száját. Mondhatni, egyetértett, ugyanakkor nem értette, miért figyelmeztetné minderre egy Fátum.

– Sosem tudtam kiigazodni az embereken – sóhajtott Méreg. – Mind boldogan fogadjátok a hazugságainkat, de az sosem tetszik, amikor az igazat mondjuk.

– Talán mert nehezen hiszem el, hogy egy Fátum puszta szívjóságból segíteni akar egy embernek?

– És ha azt mondom, hogy a magam érdekeit nézem? – Méreg belekortyolt a kupába. – Valenda az otthonom. Nem szeretném, ha rossz magaviselet miatt Északra száműznének, mint a többieket… Az ottani mágia rosszat tesz a képességeimnek, és túl hideg van. Úgyhogy próbálom a koronát segíteni. Most menj, a nagyteremben várnak rád!

Méreg egy csigalépcső felé irányította, ahol Evangeline orrát megcsapta az egyik legfinomabb illat: rózsaszín narancstorta.

Megkordult a gyomra. Eddig fel sem tűnt neki, milyen farkaséhes.

Miután köszönetet mondott Méregnek, felment a lépcsőn.

Másodperceken belül a levegő még édesebbé vált, és a világot olyan erős fény töltötte be, hogy Evangeline úgy érezte, az élete eddig szürke volt. A nagyterem mintha csillogásból és fényből épült volna; korona alakú arany gyertyatartók magasodtak a díszes asztalokon, mellettük hárfák és aranybillentyűs hatalmas zongorák. De leginkább a rengeteg ember látványától akadt el a lélegzete.

Mennyi ember! Mind tapsolt, mosolygott és őrá vigyorgott. Evangeline sokakkal ápolt barátságot apja régiségboltjából, és mintha mindegyikük itt lett volna, hogy köszöntse a visszatérése alkalmából. Megindító és kedves, ugyanakkor kicsit furcsa is, hogy ennyien eljöttek.

– Üdv, kedveském! – üdvözölte Mallory kisasszony, aki nem létező helyek térképeit gyűjtötte. – Annyi mesélnivalóm van az unokámról.

– Alig várom, hogy meghallgassam! – felelte Evangeline, miközben fogadta egy úriember kézfogását, aki mindig ritka külföldi szakácskönyveket rendelt.

– Olyan büszke vagyok rád! – mondta Vane úrnő, aki a láthatatlan tinták rajongója volt.

A végeláthatatlan eseménytelenség hetei után Evangeline-t elborították az ölelések és az arcára nyomott puszik. De a szíve még így is elszorult, amikor nem találta Lucöt a tömegben.

A mostohanővére a tömeg szélén állt, viszont Luc nem volt vele. Evangeline mégsem érzett megkönnyebbülést, hogy nem látja őket együtt. Luc talán nem is tudott erről az összejövetelről? Vagy más okból döntött úgy, hogy nem jön el?

Marisol arckifejezésén nehéz volt kiigazodni. Bizonytalanul állt a lábán, és próbálta megakadályozni, hogy egy légy leszálljon a kezében tartott csillogó rózsaszín narancstortára. De amint észrevette Evangeline-t, mosolya egyre szélesebb lett, végül már úgy ragyogott, mint a gyönyörű torta.

Agnes nem tartotta sokra lánya sütés-főzés iránti szenvedélyét – nagy dolgokat várt Marisoltól, és azt mondta, a főzés túl pórias időtöltés –, de talán megengedte, hogy Marisol ma elkészítse ezt a finomságot. Négy habos rózsaszín tortalap, köztük narancskrémrétegekkel, rajta egy marcipánmasni és egy hatalmas piskótatábla, amelyen az állt: Isten hozott újra köztünk, nővérkém!

Evangeline nyugtalanságába sűrű, nehéz bűntudat vegyült. Egyáltalán nem számított ilyen gesztusra a mostohatestvérétől, és nyilvánvalóan nem is érdemli meg.

– Ó, hát itt van a drága, imádni való lányom! – lépett oda hozzá Agnes, és mindkét karjával átölelte Evangeline-t. – Mind szörnyen aggódtunk. Hatalmas megkönnyebbülés, hogy valaki segített rajtad. – Agnes még szorosabban megölelte Evangeline-t, és azt súgta: – Annyi kérő érdeklődött felőled. Most, hogy visszatértél, megszervezem a találkozót a leggazdagabbakkal.

Evangeline nem tudta, mit feleljen – arra sem, amit Agnes az imént mondott, és arra sem, hogy a mostohaanyja hirtelen hinni kezdett az ölelésben. Azóta, hogy feleségül ment az apjához, egyszer sem ölelte meg Evangeline-t. Agnes ugyanazért ment hozzá Maximilianhez, amiért az feleségül vette őt – hogy biztos lehessen benne, hogy a lányának valaki gondját viseli. Maximilian Fox nem volt gazdag – üzleti vállalkozásai közel annyiszor fulladtak kudarcba, mint ahányszor sikerrel jártak –, de tisztes választás volt egy lányos özvegynek.

Agnes elengedte Evangeline-t, de csak azért, hogy a fiatalember felé fordítsa, akiről Evangeline remélte, hogy nem az egyik kérője.

A férfi lobogó fehér selyeminget viselt csipkezsabóval, és az rálógott a fekete bőrnadrágjára, amely olyan feszes volt, hogy a lányt meglepte, hogy egyáltalán mozogni tud benne.

– Evangeline – mondta Agnes –, ő Kutlass Knightlinger úr a Temonda Közlönytől.

– Maga írja azt a pletykalapot?

– Nem pletykalap: folyóirat – pisszegte le Agnes, és Evangeline arra gondolt, hogy alaposan megnőtt a kis újság olvasótábora és megbecsültsége, amióta ő a cikke nyomán elindult megkeresni a Szívek Hercegének templomába vezető ajtót.

– Valójában nem érdekel, minek nevezi, Fox kisasszony, amíg írhatok benne önről. – Kutlass Knightlinger végighúzott a száján egy fekete lúdtollat. – Én írok mindenről, ami a Fátumok visszatéréséhez kapcsolódik, és több kérdésem is lenne önhöz.

Evangeline hirtelen úgy érezte, bizonytalanul áll a lábán. Arról végképp nem volt kedve beszélni, hogy mi történt köztük Jacksszel. Soha senki sem tudhatja meg, hogy alkut kötött egy Fátummal.

Ha már teljesen felépült volna, előránt egy okos kifogást. De ehelyett a csipkezsabót és fekete bőrnadrágot viselő Kutlass Knightlinger kezdte el rángatni őt.

Kivezette a fogadásról két vastag aranyszínű függönyön át egy alkóvban rejtőző padhoz, amely rejtélytől, pézsmától és utánzómágiától illatozott. Vagy ez Kutlass Knightlinger kölnije volt?

– Knightlinger úr! – Evangeline-nel forogni kezdett a világ. Tényleg ennie kellett volna. – Nem hiszem, hogy a mai nap a legalkalmasabb az interjúra.

– Ne aggódjon, nem igazán számít, mit mond. Teszek róla, hogy az interjúim jó fényben tüntessék fel a megkérdezetteket. És magát máris mindenki szereti. Az áldozat után, amit meghozott, maga egyike Valenda legkedveltebb hőseinek.

– De én nem vagyok igazából hős.

– Ne szerénykedjen! – hajolt közelebb Kutlass, a fojtogató illat körülötte határozottan a kölnije volt. – A rémuralom hetén…

– Mi az a rémuralom hete?

– Olyan izgalmas volt! Közvetlenül azután kezdődött, hogy maga kővé változott. A Fátumok visszatértek… Hitte volna, hogy csapdába estek egy pakli kártyában?! A szabadulásuk rengeteg viszállyal és vérontással járt, megpróbálták uralmuk alá hajtani a birodalmat. De a maga története arról, ahogyan átvette az esküvői vendégek helyét, és kővé változott, mindenkinek reményt adott ezekben a nehéz időkben. Hőssé vált.

Evangeline torka hirtelen kiszáradt. Nem csoda, hogy ennyien eljöttek.

– Remélem, azt tettem, amit bárki más is megtett volna a helyemben.

– Tökéletes! – Kutlass egy hihetetlenül apró noteszt húzott elő a bőrmellényéből, és jegyzetelni kezdett. – Az olvasóim imádni fogják. Na mármost…

Evangeline gyomra egy hangos kordulással belé fojtotta a szót.

Kutlass gyorsan és olyan rutinosan nevetett fel, akár a tollvonásai.

– Éhes kissé?

– Arra sem emlékszem, mikor ettem utoljára. Talán…

– Csak néhány további kérdésem maradt. Amíg kővé volt változva, pletykák kaptak szárnyra, hogy a fogadott anyjától többen is megkérték az ön kezét…

– Ó, Agnes a mostohaanyám! – vágott a szavába Evangeline. – Nem fogadott örökbe.

– De bizton állíthatjuk, hogy ezek után örökbe fogja – kacsintott Kutlass. – A csillaga még magasabbra emelkedik majd, Fox kisasszony. Nos, búcsúzóul mondana pár szót a csodálóinak?

A csodáló szó rossz ízt hagyott Evangeline szájában. Nem érdemelt csodálókat. És kétségtelen, hogy mindenki másként érezne iránta, ha tudnák, valójában mit tett.

– Ha netán elakadt a szava, kitalálok valami frappánsat. – Kutlass tolla suhant a noteszlapon.

– Várjon… – Evangeline még mindig nem tudta, mit fog mondani, de elborzadva gondolt arra, hogy Kutlass még a végén kitalál valami légből kapott ostobaságot. – Tudom, hogy a történetek gyakran önálló életre kelnek. Máris úgy érzem, hogy a borzalmak, amiken átmentem, kezdenek tündérmesévé változni, pedig én nem vagyok különleges, és ez nem egy tündérmese.

– És mégis milyen jól járt a végén! – vágott közbe Kutlass.

– Hat hétre kővé változott – szólalt meg egy halk hang a háta mögött. – Nem mondanám, hogy jól járt.

Evangeline elnézett Kutlass válla felett, és meglátta a mostohatestvérét.

Marisol az aranyfüggönyök között állt, és pajzsként tartotta maga előtt a narancstortát.

Kutlass csipke és bőr forgatagában felé pördült.

– Az Elátkozott Menyasszony!

Marisol arca fájdalmas vörös árnyalatot öltött.

– Pompás! – Kutlass lúdtolla újra mozgásba lendült. – Szeretnék váltani önnel néhány szót.

– Ami azt illeti – szólt közbe Evangeline, érzékelve, hogy most Marisol szorul rá, hogy kimentse –, a mostohanővéremmel régen töltöttünk együtt időt, úgyhogy szerintem el is lopnám, hogy együnk némi tortát.

Evangeline elfurakodott az újságíró mellett, belekarolt a mostohatestvérébe, és a függönyön keresztül távozott.

– Köszönöm. – Marisol még szorosabban Evangeline-be kapaszkodott, és bár eddig ritkán karoltak egymásba, a lány úgy érezte, mintha a mostohanővére lefogyott volna. Marisol mindig soványabb volt az anyjánál, de ma törékenynek hatott. És az arca sápadt volt, akár a viasz, de ezt Kutlass tolakodó jelenléte is okozhatta. Ráadásul világosbarna szeme alatt mély árkok húzódtak, és mintha napok, netán hetek óta ott lettek volna.

Evangeline hirtelen megtorpant, mielőtt visszaértek volna az emberek közé. Korábban azon gondolkodott, miért nincs itt Luc, de most félt a választól.

– Marisol… mi a baj? És hol van Luc? Marisol a fejét rázta.

– Most ne beszéljünk erről. Ez a te nagy napod. Nem akarom elrontani.

– Tortát sütöttél nekem, és megmentettél a pletykalapok királyától… szerintem itt te vagy az igazi hős.

Marisol szeme könnybe lábadt, és Evangeline úgy érezte, mintha tőrt döftek volna a szívébe.

– Mi az? – kérdezte. – Mi a baj? Marisol aggódva rágta a szája szélét.

– Négy héttel ezelőtt történt, amikor Luckel úgy döntöttünk, hogy újra megpróbálunk összeházasodni.

Újra megpróbáltak összeházasodni, miközben ő még kővé volt válva? Ezúttal Evangeline úgy érezte, vérét ontja a belé döfött kés. A híreknek nem lett volna szabad ennyire megsebezniük. Amikor sem Méreg laboratóriumában, sem az őt üdvözlő emberek soraiban nem látta Lucöt, már tudta, hogy semmi sem változott közöttük. Mégis fájt hallani, hogy Luc meg sem gyászolta, és alig két héttel az után, hogy ő kővé változott, a fiú máris egy újabb esküvőt tervezett.

– Azt hittük, biztonságos lesz, mert a rémuralom hete véget ért. De úton az esküvő felé Lucöt megtámadta egy megvadult farkas.

– Várj… várj… micsoda? – hebegett Evangeline. Valenda népes kikötőváros volt, ahol nem éltek nagyobb állatok a kutyáknál, utánuk pedig az elvadult macskák következtek, amelyek egerekre vadásztak a rakparton. Valendában nem éltek farkasok.

– Senki sem tudja, honnan került elő – mondta Marisol a sírás határán. – Az orvos szerint csoda, hogy Luc túlélte. De ez talán már nem is ugyanaz a Luc. A farkas csúnyán összemarcangolta. Evangeline lába elgyengült. Próbálta szóra nyitni a száját, hogy kimondja, legalább a fiú életben van. Amíg él, addig minden rendbe jöhet. De Marisol úgy beszélt róla, mintha halott is lehetne.

– Hetekkel ezelőtt történt, Luc azóta nem hagyta el a házat, és… – Marisol szava elakadt, kezében megremegett a gyönyörű torta, és egy csepp tejszín csöppent a szőnyegre. – Nem hajlandó találkozni velem. Úgy gondolja, hogy az én hibám volt.

– Már hogy lenne a te hibád?!

– Hallottad Knightlinger urat. Valendán mindenki csak Elátkozott Menyasszonynak hív. Két esküvő és két borzalmas tragédia pár héten belül. Anya folyton azt mondja, nem akkora baj, hogy különleges vagyok, mert amikor a Fátumok visszatértek, én voltam az első, aki magára vonta a figyelmüket.

De én tudom, hogy nem különleges vagyok, hanem elátkozott. – Könnyek csorogtak le Marisol sápadt arcán.

Mindeddig Evangeline keményen küzdött, hogy ne bánja meg a döntését. Lehet véletlen egybeesés, hogy Lucöt megtámadták az úton az esküvőjére, de sokkal valószínűbb, hogy ez nem egyszerűen egy megvadult farkas műve volt. Jacks azt mondta neki, hogy megakadályozza az esküvőt, és egyértelműen állta a szavát.

Nem lett volna szabad alkut kötnie vele.

Kizárólag Jackset akarta hibáztatni, pedig ez legalább annyira az ő hibája volt, mint a Fátumé. Amint meglátta a szobrokat a kertben, tudta, hogy hibát követett el. Azt hitte, az önfeláldozásával helyrehozta, de eleve nem lett volna szabad a Szívek Hercegétől segítséget kérnie.

– Marisol, el kell mondanom… – A torkán akadtak a szavak. Mozgott a szája, próbálta kipréselni magából a vallomást, de tudta, hogy nem a hirtelen rátörő görcs okozza a problémát.

Evangeline remegett, ugyanolyan erősen, mint amikor először hallotta a hírét, hogy Luc eljegyezte Marisolt. A szavak ugyanúgy a torkára fagytak, mint aznap, amikor beszélni próbált Marisollal Lucről. Teljesen biztos volt benne, hogy ez valamiféle átok. És még mindig hinni akart ebben. De többé nem hagyhatta figyelmen kívül a lehetőséget, hogy talán téved.

Lehet, hogy valójában nem egy bűbáj miatt nem tudott soha beszélni Marisollal Lucről. Talán a félelem bénította meg a nyelvét. Talán valahol a lelke mélyén félt, hogy Marisol és Luc valójában nincsenek megbabonázva, a fiú egyszerűen csak hűtlen hozzá.

– Semmi gond, Evangeline! Nem kell mondanod semmit.

Örülök, hogy visszajöttél! – Marisol letette a tortát a legközelebbi díszes asztalra, és átkarolta Evangeline-t, ahogy az igazi testvérek ölelnék meg egymást.

Evangeline pedig tudta, hogy nem árulhatja el neki az igazat, ma nem.

Most töltött hat hetet egyedül a kőbörtönében. Nem állt még rá készen, hogy újra magára maradjon, pedig ez fog történni, ha bárki megtudja, mit tett.

7

HA A VIHAROK NETÁN pletykalapokból, keményített kravátlit viselő úriemberek soraiból és kérdéses eredetű levelekből születnek, akkor másnap reggel tökéletes vihar készülődött Evangeline életében. Csak ő ezt még nem sejtette.

Egyedül a tisztázatlan eredetű levélről tudott, amely arra késztette, hogy pirkadatkor kiosonjon a házból.

Találkozzunk.

A régiségboltban.

Közvetlenül napkelte után.

Luc

Evangeline szíve majd kiugrott a helyéről, amikor előző éjjel megtalálta az üzenetet a hálószobájában. Nem tudta, hogy új-e a levél, vagy egy régi, amely csak most került elő. De úgy aludt el, hogy újra meg újra elolvasta, remélve, hogy Luc reggel egy olyan történettel várja, amely nem egyezik a Marisoltól hallottakkal.

Az előző napi beszélgetés felkavarta Evangeline-t, már majdnem meggyőzte róla, hogy tévképzetekben ringatja magát Luckel kapcsolatban. De a reményt nehéz elpusztítani, egyetlen szikrája tüzet lobbanthat, és ez a levél új reményt adott Evangeline-nek.

Az apjának négy és fél üzlete működött Valenda-szerte. Csendestárs volt egy szabóságban, ahol a ruhákba fegyvereket varrtak be. Épített egy titkos könyvesboltot, amely csak egy rejtett átjárón keresztül volt elérhető. Aztán a Fűszernegyedben is üzemelt egy boltja, díszítésnek körözési plakátok borították, amelyek feliratai rövid, furcsa bűnügyi történeteknek hatottak. A harmadik üzlete még Evangeline előtt is titok volt. A negyedik pedig a lány kedvence az összes közül: Maximilian Ritkaságai, Különlegességei és Más Miskulanciái.

Evangeline ebben az üzletben állt munkába, amint az apja megengedte neki. Régebben azt mondta a vevőknek, hogy a boltban szinte minden varázserővel bír, de Evangeline hitt is benne, hogy bizonyos holmik, amelyek megfordultak az üzletben, valóban varázstárgyak. Gyakran keresgélt sakkbábukat, amelyek lemászkáltak a táblájukról, és néha a portréfestmények más arckifejezést öltöttek, mint egy nappal korábban.

Evangeline szívét valami honvágyféle mardosta, miközben befordult a macskaköves utcába, amely otthont adott a Maximilian Különlegességeinek. Hiányzott neki a bolt a kővé válva töltött hetekben, de csak most érezte át igazán, hogy mennyire. Hiányoztak neki a falak, amelyeket az anyja festett ki, az apja leleteivel megrakott polcok, a csengettyű… Evangeline hirtelen megtorpant.

A Maximilian Különlegességei bezárta ajtóit. A rézvázas ablakokat bedeszkázták. Az előtetőt leszaggatták, és valaki azt festette a név fölé az ajtóra:

Tulajdonosváltás miatt

határozatlan ideig zárva

– Ne! – A boltot ne!

Evangeline csak verte és verte az ajtót. Ez volt az utolsó dolog, ami az apjából maradt neki. Hogy tehette ezt Agnes?

– Elnézést, kisasszony! – Egy őr jókora árnyéka vetült rá. – Jobb volna, ha befejezné a dörömbölést.

– Maga nem érti! Ez a bolt az apámé volt… rám hagyta. – Evangeline tovább dörömbölt, mintha az ajtó varázsütésre kitárulhatna, mintha Luc várná a túloldalán, mintha nem most veszítette volna el az utolsó dolgot, ami a szüleitől maradt. – Mióta van zárva?

– Sajnálom, kisasszony. Azt hiszem, csaknem hat hete, és… – A fiatal őr arca felragyogott. – Maga… maga Valenda Szeretett Megmentője! – Elhallgatott, és hátrasimította a haját. – Ne vegye rossz néven, kisasszony, de magácska még annál is csinosabb, mint amilyennek az újságok írják. Meg tudja nekem mondani, hol szerezhetnék egy olyan folyamodványt?

– Milyen folyamodványt? – Evangeline abbahagyta a kopogást, hirtelen nyugtalanság tört rá, ahogy az őr benyúlt a farzsebébe, és előhúzott egy fekete-fehér újságoldalt.

A Temondó Közlöny

ÁRVÁBÓL SZOBORRÁ, SZOBORBÓL SZTÁRRÁ:

INTERJÚ VALENDA SZERETETT MEGMENTŐJÉVEL

Kutlass Knightlinger írása

Csillámló rózsaarany hajával és ártatlan mosolyával Evangeline Fox úgy fest, akár egy mesebeli hercegnő, pedig hetekkel ezelőtt még apátlan-anyátlan árva volt. Amikor a közelmúltban beszéltem vele, azt mondta nekem, arra sem emlékszik, mikor evett utoljára. Meghívót sem kapott Luc Navarro és az Elátkozott Menyasszonyként is ismert Marisol Tourmaline esküvői szertartására. Ám Evangeline mégis felbukkant az összejövetelen, amelynek résztvevőit kővé változtatta az egyik Fátum.

Evangeline habozás nélkül megmentette az egész násznépet azzal, hogy átvette a helyüket, és szoborrá változott.

„Azt hiszem, csak azt tettem, amit reményeim szerint bárki más is tett volna a helyemben. Tényleg nem vagyok hős” – felelte a kérdésemre.

Evangeline igen szerény lány. Nehéz volt rávenni, hogy a hőstetteiről beszéljen. Viszont Valenda Szeretett Megmentője készséggel megnyílt, amikor megemlítettem az Elátkozott Menyasszony édesanyját, Agnest, és az ő nagylelkű terveit, hogy örökbe fogadja az árván maradt Evangeline-t.

– Már most úgy érzem, hogy mindaz a borzalom, amin keresztülmentem, kezd tündérmesévé változni – mondta.

Agnes továbbá arról is tájékoztatott, hogy Evangeline, amint lehetséges, kész továbblépni. Folyamodványokon várja a kérők jelentkezését…

(folytatás a 3. oldalon)

– Jaj nekem… – Evangeline bizonytalanul rámosolygott az őrre.

– Sajnálom, az újság tévedett. Nem keresek kérőket. – A hátán felállt a szőr attól, hogy kimondta ezt a szót. Nem lepte meg. Tudta, hogy Agnes tegnapi ölelései és mosolyai álságosak voltak. De arra nem számított, hogy a mostohaanyja ilyen hamar meg akar szabadulni tőle.

Más járókelők is megálltak az utcán, és megbámulták. Pár lelkes úriember úgy festett, mintha bátorságot gyűjtene, hogy odalépjen hozzá.

Ha Jacks itt lett volna, valószínűleg ezt annak a bizonyítékának tartaná, hogy szívességet tett Evangeline-nek azzal, hogy ilyen népszerűvé tette. De a lány nem ezt akarta.

Evangeline a legközelebbi szemetesbe dobta a pletykalapot, és még egyszer Luc levelére pillantott. Az üzenet régi volt. Ez így már egyértelmű – Luc nem kérte volna, hogy a boltban találkozzanak, ha tudja, hogy be van zárva.

Evangeline nem sírni akart, inkább visszautazni az időben. Vissza addig, amikor még nem volt Agnes, nem volt Luc, amikor még nem veszítette el a szüleit. Csak még egy ölelést akart az apjától. Még egy pillanatot, amikor az anyja simogatja a haját. Luc hiánya felett érzett fájdalma a közelében sem járt annak, amit miattuk érzett. Még mindig vágyott Lucre, de leginkább az elvesztett életét és a vele együtt elvesztett szeretetet akarta visszakapni.

Nehéz volt elnyomni a szívfájdalmat, ahogy visszavánszorgott a házhoz, amely azóta nem volt az otthona, hogy az apja meghalt. Normális esetben imádta a várost. Szerette a zajokat, a nyüzsgő embereket, és azt, ahogyan az utcák gyakran a sarki pékségben frissen elkészült süteményektől illatoznak. De ezen a délutánon az utca gyanúsan ismerős kölnitől szaglott.

Beleszédült a szagba, de a fiatalemberek látványa megtorpanásra késztette. A legszebb kabátjukat, köpenyüket és kalapjukat felöltött férfiak sorakoztak az otthonához vezető utcán, a ház küszöbén pedig ott állt Agnes, boldogan fogadva a virágokat, bókokat és papírlapokat.

Folyamodványokon várja a kérők jelentkezését…

Evangeline keze ökölbe szorult. A férfiak egy része, mondhatni, jól festett, de sokan közülük az apja korabeliek vagy annál is idősebbek voltak. Sarkon fordult volna, ha van hová mennie, de Agnesnek köszönhetően a régiségbolt is zárva volt. Evangeline rájött, hogy a megfutamodás helyett inkább harcias kedvében van. Hűvös mosollyal a házhoz vonult.

– Ó, hát itt van! – turbékolta Agnes.

De Evangeline belé fojtotta a szót. Máris a kérők felé fordult, és hangosan azt mondta:

– Köszönöm, hogy ennyien eljöttek, de szeretném, ha most mind távoznának. – Elhallgatott, és színpadiasan a homlokára tette a bal kézfejét, lehunyta a szemét, és egy olyan mozdulatot tett, amit egy tragikus utcai színdarabban látott az apjával. – Már nem vagyok szobor, de továbbra is el vagyok átkozva, ezért mindenki kővé változik, akit megcsókolok…

A tömeg zúgolódni kezdett.

– Kővé…

– Elátkozva…

– Már itt sem vagyok…

Az úriemberek gyorsan szétszéledtek, és velük együtt eltűnt Evangeline mostohaanyjának színlelt kedvessége is.

Agnes megragadta Evangeline vállát, és belemélyesztette sovány ujjait.

– Mit művelsz, te átkozott leány?! Azok a kérők nem csak miattad voltak itt! Ez volt Marisol esélye, hogy újra észrevegyék. Evangeline arca megrezzent, és a lány arrébb húzódott.

Enyhe bűntudatot érzett a mostohanővére miatt, de tegnap óta Marisol sem lehetett még túl Lucön.

– Ne tegyél úgy, mintha itt én lennék a gonosztevő – felelte Evangeline. – Nem lett volna szabad ezt tenned, ahogy apám boltját sem lett volna szabad eladnod! Azt a boltot rám hagyta.

– Téged halottnak nyilvánítottak. – Agnes fenyegető lépést tett felé.

Evangeline falfehér lett. A mostohaanyja soha nem ütötte meg, de korábban nem is ráncigálta. És a lány gyűlölte a gondolatot is, mire lehet még képes. Ha utcára teszi, nem lesz hová mennie.

Valószínűleg az előtt kellett volna erre gondolnia, hogy elhajtotta a kérőket, de ehhez már késő volt, és amúgy sem biztos, hogy másképp csinálta volna.

– Remélem, ezt nem fenyegetésnek szántad, Agnes. – Evangeline összeszedte minden bátorságát. – Sosem tudhatod, nem hallgatózik-e valaki a közelben, és szégyen lenne, ha Kutlass Knightlinger fülébe jutna, milyen ember vagy valójában.

Agnes orrlyukai kitágultak.

– Kutlass nem védhet meg örökké. Te is tapasztaltad, milyen könnyű elterelni egy férfi figyelmét… Kutlass Knightlinger vagy ellened fordul, vagy hamarosan elfeledkezik rólad, mint azt az imádott Lucöd tette.

A sértéstől elszorult Evangeline szíve.

Agnes elmosolyodott, mintha alig várta volna, hogy kimondhassa ezeket a szavakat.

– Várni akartam, hogy előbb Marisolnak mutassam meg, és csak utána neked, de meggondoltam magam. – Agnes az asztalon álló folyamodványok felé fordult, elvett egy összehajtott lapot, és átnyújtotta Evangeline-nek.

A lány óvatosan szétnyitotta a levelet.

Marisol, legdrágább kincsem!

Bárcsak ne így kellene elköszönnöm, de remélem, ez a végrendelet nem igazi búcsú! Annak reményében hagyom el Valendát, hogy keressek egy gyógyítót. Amikor legközelebb látom a gyönyörű arcodat, az a Luc leszek, akibe először beleszerettél, és újra egymáséi lehetünk.

Szívem minden dobbanásával…

Evangeline nem bírta tovább olvasni. Nem kellett a végére érnie ahhoz, hogy tudja, ez Luc kézírása.

Luc neki is írt leveleket, de azok általában rövidek voltak, mint amit tegnap este talált. Sosem nevezte a legdrágább kincsének, és nem emlegette a szívdobbanásait.

– Nem hiszem el… – sóhajtotta Evangeline. – Mit tettél vele? Agnes felnevetett.

– Tényleg egy ostoba gyerek vagy! Az apád úgy beszélt arról, hogy olyasmikben hiszel, amiket nem is látsz, mintha az valami áldás lenne. De itt az ideje, hogy a szemednek kezdj el hinni.

Luc Navarro családja a város túlfelén, az elegáns negyedben élt, ahol a házak nagyobbak voltak és távolabb estek egymástól. Ilyen környékekhez közelítve Evangeline mindig úgy érezte, nagy levegőt kell vennie.

Aznap, amikor Marisol bejelentette az eljegyzését Luckel, Evangeline egészen idáig szaladt. Bekopogott Luc ajtaján, abban a reményben, hogy a fiú kinyitja, és elmagyarázza neki, hogy mindez csak félreértés.

Luc volt az első szerelme, az első csókja, szíve helyett a szíve, amikor a sajátja megállt. Elképzelhetetlen, hogy ne szeresse viszont, éppoly lehetetlen, mint az időutazás. Ugyan eljátszott a gondolattal, hogy lehet rá esély, de a lelke azt súgta, hogy téved. Luctől várta a megerősítést. De Luc nem mondott neki semmit. A szolgák elzavarták, és becsapták az ajtót. Ugyanezt tették másnap, és minden ezt követő napon.

De a mai másnak érződött.

Senki sem nyitott neki ajtót, amikor bekopogott.

Evangeline nem hallott lépteket a házban, sem beszédhangokat. Amikor talált egy rést a behúzott függönyök között, csak a bútorokat takaró lepleket látta a túloldalon.

Luc és a családja elment innen, ahogyan azt a fiú is állította a levelében.

Evangeline nem tudta, meddig állt az ajtó előtt. De végül eszébe jutottak Jacks szavai, és arra gondolt, hogy a Fátumnak talán igaza volt, amikor azt mondta, ha viszontszeretne, nem venne feleségül valaki mást. Téma lezárva.

8

TELT AZ IDŐ.

A napok hűvösbe fordultak. A levelek megsárgultak.

Almaárusok tűntek fel az utcasarkokon, gyümölcstortát, pitét és szüreti finomságokat árultak. Akárhányszor Evangeline elment egy bódé előtt és megérezte az édes gyümölcsillatot, eszébe jutott Jacks és a tartozása, mire a szíve meglódult, akár egy paripa, amely ki akar törni a mellkasából. De úgy tűnt, Jacks elfeledkezett róla, ahogy azt Méreg előre megjósolta.

Luc sem tért vissza, és a régiségbolt sem nyitott meg újra.

Evangeline meggyőzte Agnest, hogy hadd dolgozzon apja titkos könyvesboltjában. Nem volt olyan varázslatos, mint a régiségbolt, de legalább ennyi öröme akadt. Habár néha úgy érezte magát, mintha egy lenne a poros használt könyvek közül a bolt polcain. Kötetek, amelyek valaha népszerűek voltak, de már senkit sem érdekeltek.

Evangeline még mindig túl közismert volt ahhoz, hogy a mostohaanyja az utcára tegye, de tartott tőle, hogy ez egy nap be fog következni. A lapok lehozták a pletykát, miszerint a csókja kővé változtatja a férfiakat. Azóta a neve csak ritkán, említés szintjén bukkant fel. Kutlass is kezdte elfelejteni, ahogyan azt Agnes előre megmondta.

De Evangeline nem volt hajlandó feladni a reményt.

Anyja, Liana a Fenséges Északon nőtt fel, és Evangeline az ottani tündérmeséken nevelkedett.

Északon a meséket és a történelmet egyként kezelték, mert a meséik és a történelmük egyaránt elátkozott volt. Bizonyos meséket nem lehetett leírni anélkül, hogy a papír lángra ne kapott volna, mások nem hagyhatták el Északot, és sok történet minden alkalommal megváltozott, amikor elmondták, és minden alkalommal távolabb került a valóságtól. Azt beszélték, hogy minden északi mese igaz történetként kezdte, de idővel az őket sújtó átok mindet eltorzította, amíg az igazságnak csak a töredékei maradtak bennük.

Az egyik ezek közül, amit Liana mesélt Evangeline-nek, Az íjász és a róka balladája volt, egy romantikus mese egy talpraesett parasztlányról, aki képes rókává változni, és a fiatal íjászról, aki beleszeret, de egy átok miatt ellenállhatatlan vágyat érez, hogy vadásszon a lányra, és megölje őt.

Evangeline szerette ezt a mesét, mert az ő neve is rókát jelentett, még ha nem is tudott állattá változni. Ugyanakkor ő maga is kicsit beleszeretett az íjászba. Újra meg újra arra kérte az anyját, hogy mondja el a történetet. De mivel a mese elátkozott volt, akárhányszor az anyja a befejezéshez közeledett, hirtelen mindig elfelejtette, hol is tart. Sosem tudta megmondani Evangeline-nek, hogy az íjász megcsókolta-e a rókalányt, és boldogan éltek, amíg meg nem haltak, vagy megölte a rókalányt, és a halálával zárul a történet.

Evangeline mindig azt kérte az anyjától, hogy azt mondja el, szerinte hogyan végződött a történet. De az anyja sosem teljesítette a kérését.

Azt hiszem, sokkal több lehetőség van, mint a boldogan éltek, amíg meg nem haltak és a tragédia. Minden történet nyitott, végtelen számú befejezése lehet.

Evangeline anyja olyan gyakran elismételte ezt a gondolatot, hogy megerősödött a lányban, és világképének fontos részévé vált. Ezért itta meg a mérget, amely kővé változtatta. Nem azért, mert nem ismert félelmet, vagy rettentő hősies volt; hanem mert Evangeline-be több remény szorult, mint a legtöbbekbe. Jacks azt mondta neki, hogy egyetlen lehetősége a boldog befejezésre, ha annyiban hagyja a dolgot, mert ha megissza a mérget, örökre kőszobor marad. De Evangeline nem hitt neki. Tudta, hogy a története végtelen számú lehetséges befejezéssel bír – és ez a hite sziklaszilárd volt.

Várt rá valahol egy boldog befejezés.

Megcsendült a könyvesbolt ajtaja feletti csengettyű. Az ajtó még nem nyílt ki, de a csengettyű bizonyára érezte, hogy valaki különleges érkezik, ezért csilingelt hajszálnyival korábban.

Evangeline azon kapta magát, hogy visszatartja a lélegzetét, remélve, hogy Luc lép be az ajtón. Bárcsak le tudna szokni erről! De ugyanaz a remény, ami miatt úgy vélte, még így is vár rá egy boldog befejezés, azt is elhitette vele, hogy Luc egy napon vissza fog térni. Mintha nem is számított volna, hány hét vagy hónap telik el. Akárhányszor a könyvesbolt csengettyűje megszólalt, ő önkéntelenül reménykedni kezdett.

Tudta, hogy egyesek szerint ez ostobaság, de irgalmatlanul nehéz kiszeretni valakiből, amikor nincs más, akit szerethetett volna helyette.

Evangeline gyorsan lemászott a létráról, és elsietett a polcokat böngésző vendégek mellett. Nem Luc lépett be az ajtón, de nem kevésbé volt váratlan vendég.

Marisol sosem kereste fel a könyvesboltban. Valójában a házat sem hagyta el soha, alig jött ki a szobájából, és láthatóan feszélyezve érezte magát, hogy ma mindkettőt megtette. Minden lépése közben a kesztyűs kezét tördelte.

Tekintve, hogy a könyvesbolt többé-kevésbé titkos volt, kívülről nem sokat lehetett belőle látni. Csak egy ajtó egy kilinccsel, amely mintha folyton le akarna esni. És mégis volt benne valamiféle varázslat, ha egyszer belépett az ember. Az alkonyi gyertyafény hangulata, a levegőben szálló papírpor és a furcsa könyvek sorai a görbedt polcokon. Evangeline nagy becsben tartotta őket, de Marisol úgy mozgott a könyvhalmok között, mintha mind rá akarna borulni.

Az elmúlt néhány hónapban az Elátkozott Menyasszony része lett a helyi hiedelmeknek. A menyegzőket többé nem tartották kertekben, és ha egy esküvőt lefújtak, balszerencsét jelentett új időpontban megszervezni. Mivel alig lépett ki a házból, Marisolban ritkán ismerték fel az Elátkozott Menyasszonyt, de Evangeline-nek máris feltűnt, hogy a lány nyugtalansága a többi vevőre is átragadt. A beszélgetések elhalkultak, és a nézelődők tüntetően kikerülték Marisolt. Evangeline mosolyogva indult el felé, remélve, hogy mostohatestvérének nem tűntek fel az aligha barátságos pillantások.

– Mi szél hozott? Könyvet szeretnél? Most érkezett egy szállítmány szakácskönyvekből.

Marison már-már vadul rázta a fejét.

– Talán jobb, ha nem nyúlok semmihez. Még azt hinnék, átkot hozok a könyvekre. – Lopva az ajtó felé pillantott, ahol épp egy pár távozott sebtében.

– Nem miattad mentek el – nyugtatta Evangeline. Marisol kétkedve összevonta a szemöldökét.

– Nem maradok sokáig. Csak azért jöttem, hogy ezt odaadjam.

– Evangeline felé nyújtott egy gondosan megmunkált, drága piros papírdarabot rajta aranyfüstös dombornyomással és vörös viaszpecséttel.

– Fontosnak tűnt, amikor meghozták, és nem akartam, hogy anya elrejtse előled. – Marisol végre rámosolygott, habár a mosolya kissé ravaszkásnak tűnt. – Tudom, hogy nem pótolhatja a kőbe zárva töltött heteket, de ez is valami.

– Már mondtam, hogy nem tartozol nekem semmivel. – Ismerős bűntudat hasított Evangeline-be. Minden áldott nap kísértésbe esett, hogy elmondja Marisolnak az igazat, de sosem volt hozzá elég bátorsága. Mivel ő a boltban dolgozott, Marisol pedig a szobájában kuksolt, a lányok nem kerültek sokkal közelebb egymáshoz. De még így is Marisol állt a legközelebb ahhoz, hogy Evangeline a családjaként gondoljon rá.

Egy napon el kell mondania neki az igazságot, de most még nem képes rá.

Marisol esélyt sem hagyott erre. Amint átadta mostohatestvérének a piros papírlapot, máris sarkon fordult, és eltűnt, magára hagyva Evangeline-t, hogy egyedül nyissa ki a rejtélyes levelet.

9

EVANGELINE MÉG EGYSZER elolvasta a császárnő meghívóját, miközben égi hintója földet ért a palota makulátlan udvarában. Az elmúlt napot azzal töltötte, hogy megpróbálta kitalálni, milyen ajánlatot szándékozhat a császárnő megbeszélni vele, de elképzelni sem tudta, miről lehet szó. Marisolnak sem volt ötlete. Amikor Evangeline hazament, és elmondta neki, mi állt a piros levélben, a mostohanővére újfent azt mondta, hogy örül neki, ugyanakkor idegesnek is tűnt.

Az új császárnő viszont még a meghívónál is rejtélyesebb volt.

Evangeline kővé változása előtt a trónnak más várományosa volt: egy Őjóképűsége becenévre hallgató fiatalember. Sajnos Evangeline azt is megtudta, hogy a rémuralom hete során a Fátumok azzal adtak hírt visszatértükről, hogy meggyilkolták a balszerencsés királyi sarjat. Az új császárnő és a húga – akiket Fátumölőknek hívtak – megküzdöttek a Fátumokkal, hogy visszaszerezzék a birodalmat, megölték az egyiküket, és bebizonyították, hogy Evangeline elmélete helytálló: a Fátumok nem halhatatlanok. Nem öregszenek, de meghalhatnak.

A városiak többsége bálványozta a testvérpárt a Fátumok felett aratott győzelme miatt, habár egyesek úgy vélték, az új császárnő maga is egy Fátum. A pletykalapok szerint képes olvasni mások gondolataiban, és a vőlegénye egy kalóz, akinek a testét sebhelyek borítják.

Evangeline okosabb volt annál, mintsem higgyen az efféle pletykáknak. De még így is nyugtalanította a gondolatolvasás lehetősége. Nem akarta, hogy a császárnő a gondolataiba lásson, és rájöjjön, hogy ő nem az a megváltó, akinek mindenki hiszi.

Evangeline a krémszínű pelerinjének gombjaival játszott, és hirtelen elöntötte a forróság, amikor kiszállt a hintóból, és egy virágokkal futtatott lugason át követte a palotaszolgát egy ajtóhoz, amelynek aranykilincse egy kolibrit formázott.

Miután kinyitotta az ajtót, a szolgáló fejet hajtott:

– Őfelsége, Evangeline Fox kisasszony megérkezett. – Oldalra lépett, üdvözölve a lányt a tündérzöld fákkal teli kertben, amelyekről puha puszikat idéző korall-, rózsa- és barackszínű szirmok hullottak.

– Isten hozott!

– Annyira örülök, hogy végre megismerhetlek, Evangeline!

– A hajad isteni!

A császárnő és a húga, Donatella hercegnő egyszerre beszélt, miközben kolibrik cikáztak a fejük felett.

– Nem tudtuk, mit szeretsz, ezért mindenből rendeltünk egy kicsit – közölte a hercegnő. Szőke fürtjeit felhőkék szalagok fogták össze, csinos arcán játékos kifejezés ült. Evangeline egyáltalán nem így képzelte a vakmerő, Fátumölő ördögfiókát, akiről a pletykalapokban olvasott.

– Van szederkrém, szüreti tál, tökfelfújt, diós torta és mindenféle tea – intett a hercegnő a rózsaszínen gőzölgő teáskannák többszintes tornya felé. Ha a császári testvérpár el akarta kápráztatni, kiválóan sikerült nekik.

Evangeline hercegnőnek érezte magát, amikor végre levette a pelerinjét, és helyet foglalt a bőségasztalnál.

– Ez csodálatos! Köszönöm a meghívást.

– Mi köszönjük, hogy velünk tartasz – felelte a hercegnő. Fiatal volt – nagyjából egykorú Evangeline-nel –, habár ezt nehéz volt pontosan megállapítani, mert széles ősz sáv húzódott a sötét hajában. A vállát szabadon hagyó rubinvörös ruhát viselt csinos csipkekesztyűvel, és olyan édesen mosolygott, hogy Evangeline alig hitte el, hogy félt a találkozástól. – Azért kívántunk találkozni veled, mert hallottunk a Terror hete során tanúsított hősiességedről.

– Ugyanakkor egy szívességet is szeretnénk kérni – vágott közbe a hercegnő.

A császárnő a testvérére meredt, aki szemlátomást eltért a forgatókönyvtől.

– Mi az? Biztosan majd’ belehal a kíváncsiságba. Csak az életét próbálom megmenteni. – A hercegnő átnyúlt a testvére tányérja felett, és felvett egy krémszínű papírdarabot rajta rézvörös betűkkel.

A fémszínű tinta csillogott, mintha még mindig nedves lenne – vagy északi varázslat érte volna. Evangeline próbált nem elhamarkodott következtetéseket levonni, de szinte azonnal kudarcot vallott. Remélte, hogy vár rá egy újabb boldog befejezés, és ahogy a meghívóra nézett, képtelen volt nem arra gondolni, hogy talán így fog eljutni hozzá.

– Északon mások a szokások, mint nálunk – mondta halkan a császárnő. – A koronaherceg addig nem foglalhatja el a trónt, amíg meg nem házasodott, ezért az egyik legrégibb hagyományuk, hogy bált rendeznek, ahol feleséget találhat magának.

Erről a hagyományról Evangeline is hallott, ami újabb jelnek tűnt. Az anyja mindent elmesélt neki a Végtelen Éjről. Kislányként úgy érezte, ez a legromantikusabb dolog a világon. Titkos báltermeket építettek az erdőkben, ahol korábban hullócsillagok értek földet, amitől mindent kissé megfűszerezett a varázslat. Liana Fox azt mondogatta, hogy létezik egy különleges mágia, amely csak Északon lelhető fel, és ennek a mágiának még az emléke sem juthat le délre. Aztán elmondta Evangeline-nek, hogy a Végtelen Éjen az aktuális koronaherceg egy rejtekhelyről figyel, amíg ki nem választ öt hölgyet, akiket táncba hív. Minden egyes éjszaka ugyanezen menetrend szerint zajlik, a herceg figyel, és hölgyeket hív táncba, amíg meg nem találja a tökéletes menyasszonyt.

– Mindig reméltem, hogy a Végtelen Éj tényleg létezik – mondta Evangeline. – De sosem voltam benne igazán biztos.

– Nos, létezik, és szeretnénk, ha elmennél. – A császárnő belekortyolt a teájába, miközben egy kolibri barackvirágszirmokat dobott a csészéjébe. – Mi is szívesen mennénk, de azt hiszem, nem volna bölcs dolog elhagyni a birodalmat ilyen kevéssel a megkoronázásunk után…

– Van valaki Északon, akit kerülök – vetette közbe a hercegnő.

– Tella! – szidta le a császárnő.

– Mi az? Ez az igazság. – A hercegnő visszafordult Evangeline-hez. – Imádom a bálokat és a fogadásokat, amelyek várhatóan katartikusan érnek véget. De nemzetközi incidenst… valószínűleg háborút idéznék elő, ha elmennék rá.

Szégyenkező ráncok ültek ki a császárnő homlokára.

– Muszáj válaszolnunk a meghívásra – folytatta a császárnő diplomatikusan. – És nem szívesen kezdeném azzal az uralkodásomat, hogy semmibe veszem Észak legtöbbre tartott ünnepét. Úgyhogy a tanácsadóimmal sokat gondolkodtunk azon, kinek kellene képviselnie a Középbirodalmat. – Mogyoróbarna tekintete találkozott Evangeline-ével. – Bátor és önzetlen dolgot tettél a rémuralom hete során, amiről az jutott eszünkbe, hogy pont ilyen embert szeretnénk nagykövetnek. – Királyi mosolya szélesebbre húzódott, testvére pedig bólintott.

Evangeline végre bekapott egy adag szederkrémet, hogy elrejtse hirtelen feszültté vált mosolyát.

Igent akart mondani. Mindig is szeretett volna elmenni Északra, hogy felfedezze a világot, ahol az anyja felnőtt, és kiderítse, melyik meséi voltak igazak. Elszántan akarta tudni, hogy tényleg vannak-e sütőmanók, amelyek édességeket hagynak hátra az ünnepek alatt, és kölyökkutya méretű sárkányok, amelyek füstté válnak, ha megpróbálnak délre repülni. És el akart menni erre a bálra is. Találkozni akart a herceggel, áttáncolni az éjszakát, és végre túllépni Lucön.

Ha volt bármi a világon, ami segíthet elfelejtenie a fiút, az a Végtelen Éj.

De igent mondhat-e? A császárnő és testvére egy hőst akart nagykövetnek, az árva megmentőt a pletykalapokból, és Evangeline nem ez a lány volt. Épp ellenkezőleg. Ez a testvérpár harcolt a Fátumok ellen, Evangeline viszont alkut kötött eggyel.

A torka hirtelen kiszáradt. Mindegy, milyen erősen próbált nem Jacksre gondolni, mindig ott rejtőzött valahol a gondolatai mélyén a titok, amely félő, hogy egy napon kiszabadul.

Még mindig nem tudta, Jacks hová tűnt. Méreg azt mondta, hogy a Fátumok többsége Északra vándorolt, ahol menedékjogot kaptak, és az azóta hallott összes pletyka ezt igazolta. Viszont egyik sem említette konkrétan a Szívek Hercegét. De nem arra figyelmeztette Méreg, hogy vonzani fogja Jacks, akár tetszik neki, akár nem? És ha mindez valójában erről szólt? Ha ez nem Evangeline lehetősége volt a boldog befejezésre, hanem egy Fátum manipulációja?

Legutóbbi találkozásuk után – amikor a Szívek Hercege ténylegesen segíteni akart neki – Evangeline kővé változott. Bele sem mert gondolni, mi történhet vele, ha újra találkozik Jacksszel, és a Fátum úgy dönt, behajtja a három csókot, amivel tartozik neki.

A legjobban úgy tudja megvédeni magát a Szívek Hercegétől, ha visszautasítja az északi utazást.

Na de utána? A legjobb esetben dolgozhat tovább a könyvesboltban, és feszülten fülelhet, akárhányszor a csengő megcsendül. Ami hirtelen inkább érződött szánalmasnak, mintsem reménytelinek.

– Ha az a komisz pletyka aggaszt, azt már elsimítottuk – mondta a császárnő.

– Ó, igen, az vicces volt! – Donatella hercegnő maga elé nyújtotta a kezét, mire egy pár lelkes kolibri egy fekete-fehér hírlapot hozott Evangeline-nek.

A Temondó Közlöny

RENDKÍVÜLI KÖZLEMÉNY

Kutlass Knightlinger írása

Most érkezett megbízható forrásból, hogy Valenda Szeretett Megmentője meggyógyult. Érintése többé nem változtatja kővé az embereket.

Evangeline-nek meg sem fordult a fejében, hogy aggódjon a pletyka miatt, de lenyűgözte, hogy a testvérpár máris intézkedett.

– Most jelent meg. Estére senki sem fogja többé azt hinni, hogy el vagy átkozva – erősítette meg a hercegnő. – Habár szerintem az embereknek mára tudniuk kellene, hogy ne higgyenek el mindent, amit olvasnak. Láttad volna, rólam miket terjesztettek a rémuralom hete után.

– Pár dolgot lehet, hogy olvastam – vallotta be Evangeline. – A könyvesboltban, ahol dolgozom, tartunk régi újságokat.

– És te mit gondolsz? – erősködött a hercegnő, aki láthatóan nem jött zavarba, és inkább izgatott volt, miközben szív alakú szájába kanalazott egy falatnyi gyümölcstortát.

Evangeline önkéntelenül is elnevette magát. Kedvelte ezt a testvérpárt.

– Szerintem Knightlinger úr téved. Élőben sokkal keményebbnek tűntök, mint a pletykalapok alapján.

– Megmondtam, hogy tökéletes választás! – csapta össze a tenyerét a hercegnő. – Mondd, hogy igent mondasz! Nem kell mást tenned, csak elutaznod.

A testvérpár egyformán rávigyorgott, miközben virágszirmok hullottak az égből, és még több kolibri zümmögött körülöttük.

Ha tudták volna a valódi okát, miért változott kővé, sosem kérték volna fel erre. De Evangeline használhatja ezt a bált arra, hogy azzá az emberré váljon, akinek hitték. Lehetséges, hogy a meghívással a sors egyengeti az útját, hogy visszaterelje Jackshez, de ez nem jelenti azt, hogy ugyanakkor nem kapott egy esélyt, hogy boldogabb befejezést találjon a saját történetéhez. Tudta, hogy hiú ábránd azt képzelni, ha elmegy Északra, találkozik Apollo herceggel, aki beleszeret, és őt választja. De úgy nevelték, hogy higgyen az ábrándokban, tündérmesékben és a lehetetlennek tűnő dolgokban.

És ha ezzel nemcsak ő kap esélyt a boldog befejezésre, hanem Marisol is? Evangeline módot akart találni rá, hogy jobbá tegye a mostohatestvére életét. Talán ez a megoldás.

Ha Marisol elkísérné Északra Evangeline-t, ott senki sem hívná Elátkozott Menyasszonynak. Csak egy lány lenne a bálon, és Evangeline gondoskodna róla, hogy az élete legjobb bálja legyen. Mire visszatérnek Valendára, Luc elfelejtett emlék lenne mindkettőjük számára.

Evangeline viszonozta a nővérek mosolyát.

– Ha igent mondok, lehet róla szó, hogy magammal vigyem a mostohanővéremet?

– Csodás ötlet! – lelkendezett a császárnő.

– Magamtól is eszembe juthatott volna… – motyogta a húga. – De ne aggódj, minden egyébre gondoltunk! Talán már tudsz róla, hogy Északon mások az évszakok, mint nálunk. Alig három hét van a tél első napjáig, úgyhogy ideje elkezdenünk készülődni.

Sokat beszéltek a szállásról, majd a ruhákról. Az északi öltözködés nagyban eltér az ittenitől. A férfiak szűk kabátot hordtak és sok bőrruhát. A hölgyek köpenyt, rétegelt szoknyát díszes övekkel. Aztán a hercegnők lelkendezni kezdtek az ékszerekről és a gyöngyökről, Evangeline pedig szédült izgatottságot érzett. Végül feltette az utolsó kérdést, amire kíváncsi volt.

– Valamelyikőtök tud bármit is a hercegről?

– Igen! – felelték a nővérek lelkesen.

– A herceg… – Donatella hercegnő tekintete elhomályosodott.

– Igazából nem is tudom, mit hallottam.

– Én… – A császárnő hangja ugyanígy elcsuklott, amikor megpróbálta felidézni, mit hallott.

Evangeline arra gondolt, talán a hercegre vonatkozó információk ugyanolyan elátkozottak, mint az északi mesék. Egyik nővér sem emlékszik semmire, ami Apollo Acadian herceggel és a családjával kapcsolatos.

Ha Evangeline nem ismerte volna ennyire Északot, ez nyugtalanította volna. De sokkal jobban nyomasztotta, hogy a három összetört szívet mintázó sebhely a csuklóján hirtelen égni kezdett.

10

EVANGELINE FOX kőszoborként töltött napjai alatt megállt az élete. Mozdulatlan volt, akár egy elfeledett tó, amelyet nem érint sem eső, sem kavicsok, sem az idő. Nem moccant. Nem változott. De érzett. Oly sok mindent érzett! Megbánással vegyes magányt, és türelmetlenséggel vegyes reményt. Sosem egyetlen tiszta érzést. Mindig valamit, meg mellé még valamit. Pontosan úgy, mint ma. A hegek Evangeline csuklóján már nem égtek. Már nem úgy érezte, mintha Jacks ebben a pillanatban harapott volna belé. De bensőjében még mindig zabolátlan pillangók verdestek, ahogy a Marisol szobájába vezető kedves kis ajtóhoz ért. A felül üvegezett ajtó valaha Evangeline-é volt.

Tudta, hogy nem Marisol lopta el a szobáját; a mostohaanyja unszolására költözött be, amikor Evangeline kővé vált. Amint visszatért, Marisol próbálta visszaadni neki. De Evangeline-t akkoriban bűntudat gyötörte, és hagyta, hogy a mostohanővére megtartsa a szobát. Még mindig bűntudatot érzett. De ez másfajta bűntudat volt, azért tört rá, mert nem bírta rávenni magát, hogy bekopogjon hajdani szobája ajtaján, és meghívja Marisolt Északra.

Folyamatosan az járt a fejében, hogy Luc valamikor az övé volt. És bár minden korábbinál erősebben elszánta rá magát, hogy túllép Lucön, talán Marisol és Luc kapcsolatán még nem lépett túl teljesen. Azon dolgok egyike volt, amikre próbált nem gondolni. Nem hitte, hogy Marisol tudott róla, hogy ő valaha szerette Lucöt – Marisol mindig olyan kedves és félénk volt. Azt sem feltételezte róla, hogy egy könyvet ellop, nemhogy egy fiút. De nehéz volt nem erre gondolni.

És ha Marisol tudott róla, hogy Evangeline szerelmes Lucbe? Ha ennek tudatában csapta le a kezéről, és ha Evangeline újra megtalálja a szerelmet Északon, Marisol megint elveszi tőle?

Evangeline keze megállt a levegőben, nem tudta, hogy bekopogjon-e, vagy sem. És ekkor…

– Anya, kérlek… – Marisol nem beszélt különösebben hangosan, de a szűk folyosó nagyon csendes volt. Evangeline az ajtón keresztül is hallotta a szavait. – Ne mondd ezt!

– Pedig így van, kislányom. – Agnes hangja olyan volt, akár a melasz. Túl édes, hogy tényleg kellemes legyen. – Elengedted magad az elmúlt pár hónapban. Nézz magadra! Az arcod… A hajad… A tartásod, akár egy ázott rongy, és azok a borzasztó karikák a szemed alatt! Egy férfi talán szemet hunyna az elátkozott rossz híred felett, ha szép látványt nyújtasz, de még én is alig bírok rád nézni…

Evangeline benyitott, nem bírta tovább hallgatni ezt a kegyetlenkedést.

Szegény Marisol a halovány rózsaszín ágyán ült, és tényleg úgy festett, akár egy gyűrött rongy, habár valószínűleg azért, mert Agnes a lelkébe taposott. Bármit is tett Marisol, ő is Agnes áldozata. De ellentétben Evangeline-nel, ő ezzel a borzalmas nőszeméllyel élt egész életében.

– Nem ismered a jó modort? – sikoltott fel Agnes.

Evangeline a legszívesebben rávágta volna, hogy Agnes az, akiből hiányzik a jó modor és a kedvesség, sok egyébbel együtt. De jelenleg nem lett volna túl bölcs dolog tovább bőszíteni.

Evangeline rávette magát, hogy inkább azt felelje:

– Sajnálom. Olyan híreket hoztam, amiket szerintem mindketten rögtön hallani szeretnétek.

Agnes azonnal összevonta a szemöldökét. Marisol lopva megtörölte a szemét.

Evangeline még inkább azt érezte, hogy Marisolnak és neki pontosan arra van szüksége, hogy Északra menjenek a Végtelen Éjre. A mostohatestvérének talán még nagyobb szüksége van rá, mint neki. Evangeline el sem hitte, hogy megfordult a fejében, hogy nem hívja el. Marisolra nézve most el sem bírta képzelni róla, hogy ellopta volna tőle Lucöt, de ha mégis így történt, vajon arról nem Luc tehet?

– Nos? – kérdezte Agnes. – Mi az, lányom?

– Ma találkoztam a császárnővel – közölte Evangeline. – A Fenséges Észak koronahercege bált rendez, és a császárnő megkért, hogy legyek a Középbirodalom nagykövete. Az utazásról, szállásról és ruházkodásról már gondoskodtak. Holnaphoz egy hétre indulok, és szeretném magammal vinni Marisolt.

Marisol arca felderült, mintha Evangeline egy csokorra való hullócsillagot nyújtott volna át neki.

De Agnes egy szót sem szólt. Kissé riadtnak tűnt, mintha kísértetet látott volna, vagy bepillantott volna a saját gonosz szívébe. Evangeline szinte biztos volt benne, hogy nemet fog mondani, amikor majd kinyitja összeszorított száját. De ehelyett Agnes hangja megint gyanúsan negédesre váltott, ahogy összecsapta a tenyerét, és azt mondta:

– Milyen csodás hírek! Természetesen elmehetsz, és magaddal viheted Marisolt.

II. RÉSZ

A Fenséges Észak

11

AMEDDIG A SZEM ELLÁT, sötét hullámok, szürke tajték és csípős sófuvallatok tizennégy napon át. Aztán mintha anyja valamelyik esti meséjéből bukkant volna fel, Evangeline megpillantotta a Nagy Átjáró behavazott boltíveit, amelyek a Fenséges Északra vezettek.

A kék márványerezettel átszőtt gránitból készült átjáró olyan magas volt, mint egy kastély tornyai, viharvert oszlopaiból pedig háromágú szigonyt tartó hableányokat faragtak ki, amelyek emberalakokat döftek át, ahogy a tengerészek szokták megszigonyozni a halakat. A férfiak háta ívbe feszült, és kinyújtott karral emelték a magasba a hatalmas boltív tetején kialakított feliratot.

ÜDVÖZLET A FENSÉGES ÉSZAKON

ITT MESÉK LAKOZNAK

– Még annál is nagyobb, mint hittem! – ámult el Marisol. Világosbarna haja csillogott, és törékeny arca megtelt egészséges színekkel. A tengeren töltött hetek jót tettek neki. A hajón töltött első pár napban ahhoz is túl ideges volt, hogy kijöjjön a kabinjából. De minden egyes nappal kicsit messzebbre merészkedett, és ma már Evangeline mellé bújva állt a korlátnál.

– Itt kellene elhallgatnunk? – suttogta.

Evangeline mosolyogva bólintott, és örült neki, hogy a mostohanővére hozzá hasonlóan kezd hinni az északi mesékben. Az utazás során nem lepődött meg rajta, hogy gyerekkorában Agnes egyetlen történetet sem mesélt Marisolnak. Úgyhogy Evangeline elmondta neki anyja néhány meséjét, köztük a figyelmeztetést, hogyan kell belépni Észak határán.

Egy szót se szólj, miközben áthaladsz a Nagy Átjárón. Észak ősi varázslatai nem léphetik át a határokat, de mindig megpróbálkoznak vele. A Nagy Átjárónál gyűlnek össze, és ha beszélsz, miközben áthaladsz alatta, a varázslat ellophatja a hangodat, és arra használhatja, hogy gyanútlan utazókat csaljon oda, akik segítenek neki megszökni a világ más tájaira.

Bizonyára elterjedt mítosz volt, vagy Evangeline-hez hasonlóan mindenki átérezte a dolog komolyságát, mert a hajó síri csendben haladt át a boltív alatt.

A túloldalon a levegő jéghideg volt, és olyan alacsonyan szálltak a felhők, hogy Evangeline szinte érezte az ízüket.

– Bárcsak gyorsabban haladhatnánk! – morogta az egyik tengerész. – Ettől a szakasztól mindig feláll a szőr a hátamon.

A hullámzás lecsendesült, és a közeli felhők a nap elé sodródtak, árnyékba borítva a hajót, miközben az átvágott a Valor-vonal néven ismert tengerszakaszon, az Észak első királyi családjának sírhelyén.

A Valorok ősi emlékművei pontosan olyanok voltak, amilyennek Evangeline anyja leírta őket. Térdig a kékesszürke vízben a szobrok csaknem ugyanolyan magasak voltak, mint a boltív, minden araszukat gondosan kidolgozták, páncélt vagy díszes öltözetet viseltek – kivéve a fejüket, mert az mindegyikről hiányzott. De még így is, ahogy a hajó elvitorlázott mellettük, Evangeline hallotta a rekedt könyörgéseiket, vagy talán azok ellopott hangját, akik korábban áthaladtak az átjárón.

Szabadíts meg minket!

Gyógyíts meg minket!

Segíts rajtunk!

El tudunk…

Evangeline nem hallotta, hogyan fejeződik be a rimánkodás, mert a hajó elérte Valorfell kikötőjét, és mindenkit lefoglalt a partra szállás.

– Fox kisasszony! Tourmaline kisasszony! – szólította meg őket egy ősz hajú nő, aki tengerisókék ruhát viselt ezüstszínű alsószoknyával és egy övvel, amelyen összetekert pergameneket tartott. – Frangelica vagyok. Elkísérem önöket a szálláshelyre, és gondoskodom róla, hogy Fox kisasszony hozzájusson ma este a vacsorájához.

Frangelica kedvesen mosolyogva hevesen integetett, miközben leterelte a lányokat a hajóról. De Evangeline nem bírta rávenni magát a sietségre, amikor kilépett a halaskofákkal, árusok bódéival és göcsörtös hordókkal teli nyirkos rakpartra.

Mindig is szeretett délen élni. Szerette a nap melegét, és hogy mindenki élénk színeket hordott. De innen Valenda ragyogó utcái túl hivalkodónak tűntek. Itt mindent elborított a köd. Minden ködszürke volt, esőfelhőkék és sötétlila, mint a friss szilva.

A rakparton dolgozó megtermett férfiak mind úgy festettek, mintha az erdőben egyetlen fejszecsapással képesek lennének kidönteni egy fát. Bőrcsizmát viseltek nehéz csatokkal, míg a nők úgy hordták övvel összefogott vastag gyapjúruhájukat, mint Frangelica, akinek az övében elfért minden a gyógyszeres üvegcséktől a tenyérnyi számszeríjakig. Csak attól, hogy beszívta a hűvös, csípős levegőt, Evangeline kicsit jobban kihúzta magát, és kicsit mélyebben lélegzett. Aztán…

– Marisol, nézd, pici sárkányok!

– Egek… – Marisol elsápadt, miközben hangos pukkanás hallatszott, és egy pici, borsfekete, nagyjából mókus méretű sárkány vörös tüzet okádott, hogy megpirítson egy nyársra szúrt halat valamelyik közeli bódénál.

A rakparton az imádni való kis szörnyetegek olyan hétköznapinak tűntek, mint máshol a mókusok. Szinte minden árusnál volt egy. Marisol egyértelműen nem rajongott a kis szárnyas lényekért, de Evangeline boldogan figyelte az emberek vállán üldögélő pici kék sárkányokat és a cserzett barnákat a kordékon. Az apró bestiák almát és húst sütöttek, üvegbuborékokat fújtak és forró csokoládét melegítettek agyagkorsóban.

Pont olyan elbűvölő volt, mint az anyja meséiben.

Evangeline szárnyalt, le kellett néznie a nyirkos macskakövekre, hogy lássa, a lába még mindig a földön van, és nem emelkedett a fellegekbe. Olyan volt partra szállni Északon, mintha minden most kezdődne.

A rakparton túl a fából épült boltok feltűnő tornyai a magasba törtek, nem pedig széltében terjeszkedtek. Minden pazar szintnek mesébe illő kirakata volt, és ezeket ködlepte gyaloghidak kötötték össze, bámulatos mintázatokat rajzolva Evangeline feje felett a magasban. Északról természetesen az anyja jutott eszébe, de belé hasított az a fájdalmas gondolat is, hogy ez olyan hely, amelyet anyja a legszívesebben az apjával együtt járt volna be. Az a néhány bolt, amelyekbe belátott, pontosan úgy festett, mint azok a helyek, ahol az apja mindenféle új különlegességeket talált volna a saját üzletébe.

– Vegyenek Betevő Pletykát! – kiáltotta egy lány egy összetekert újságokkal teli hátizsákkal. – Fogadási tippek a herceg eljegyzéséhez… de azt is megtudhatod belőle, ki a konkurenciád!

– Vennünk kellene egyet – mondta Marisol, miközben kíváncsian fürkészte az újságokat. Tekintve, hogy Marisol utálta a pletykalapokat, Evangeline-t meglepte az érdeklődése. De ez csak az a kalandvágyó szellem volt, amelyről remélte, hogy Észak kihozza a mostohatestvéréből.

Evangeline belenyúlt az erszényébe. Itt más volt a pénznem, de a császárnő nagylelkűen ellátta északi zsebpénzzel.

– Mennyibe kerül?

– Fél márka – felelte a rikkancslány. – Várj… – A lány szemöldöke felszaladt, ahogy alaposabban megnézte Evangeline-t. – Te vagy az! És tényleg rózsaszín a hajad! – A lány Evangeline kezébe nyomott egy ködtől nyirkos újságot, és rákacsintott. – Grátisz! Arra fogadtam, hogy Apollo herceg téged választ majd.

Evangeline nem tudta, erre mit feleljen, de ragaszkodott hozzá, hogy az ár kétszeresét fizesse a lapért.

Betevő Pletyka

TEGYÉK MEG TÉTJEIKET

Kristof Knightlinger írása

Holnap lesz a Végtelen Éj első éjszakája. A kancellárián immár megtehetik a tétjeiket a táncpartnerektől az eljegyzésekig, és mint ígértem, hoztam néhány tippet!

Mint tudjuk, Apollo herceg azt mondta, lehetséges, hogy nem is fog feleséget választani, így a Végtelen Éj talán sosem ér véget. De erre nem fogadnék. Biztos forrásból tudom, hogy Apollo számos hölgyre szemet vetett, és van néhány kiváló elgondolásom, kik lehetnek ezek az ifjú teremtések.

Első jelöltemet, Thessaly Fortunát, úgy vélem, nem kell bemutatnom. Tekintve, hogy az egyik Nagy Házból származik, nem lennék meglepve, ha Thessalyt vinné először táncba a herceg holnap este.

Ám ha a koronaherceg a magunkfajták jóindulatát kívánja elnyerni, akik nem nemesi vérvonalból származnak, akkor a manapság igen népszerű Ariel „LaLa” Lagrimast kéri fel először táncolni. Lagrimas családját rejtély övezi, ami gyakran azt jelenti, hogy köznépi származású. Szépsége viszont szinte legendás. És mind tudjuk, milyen sokra tartja Apollo herceg a szépséget.

Sajnos nem hiszem, hogy a házasság ügyében LaLára fogadnék. Többször hallottam, hogy Apollo herceg szívét talán már elnyerte a híres külföldi hercegnő, Serendipity Skystead a Jégpart-szigetekről. A pár gyermekkora óta ismeri egymást.

– A hercegnő régen hetente küldött levelet a palotába – árulta el egy titkos forrásom.

Ha fogadni szeretnének, kit jegyez el a herceg, Serendipity hercegnő lehet a legbiztosabb választás.

Ám aki hozzám hasonlóan szeret kockáztatni, lehet, hogy egy másik külföldire is tehet – Evangeline Foxra a Középbirodalomból. Evangeline árva, megátkozták a Fátumok, és most a Középbirodalom új hercegnőjének kegyeltje, és a róla keringő történetek egy kicsit úgy hangzanak, mint valamelyik elátkozott mesénk – nehéz elhinni, hogy maradéktalanul fedik a valóságot.

Déli unokatestvéremtől azt hallottam, hogy Evangeline haja aranysárgában és rózsaszínben ragyog, amihez merész kalandvágy társul. Egyszer kérők utcahossznyi sorát utasította vissza, tehát a keze szabad, ha Apollo herceg őt óhajtja – és fogadni mernék rá, hogy így van.

Evangeline azon kapta magát, hogy a napilapot olvasva elvigyorodik, és még inkább elfeledkezik Lucről. Próbált nem túl vérmes reményeket táplálni a dologgal kapcsolatban. Amikor Marisollal beszélgettek a Végtelen Éjről, az sosem csupán a hercegről szólt. Társalogtak táncról, divatról és mindenféle emberekről, akikkel talán megismerkedhetnek. De Evangeline-nek be kellett látnia, hogy valóban komolyan szeretett volna hinni abban, hogy elnyerheti Apollo herceg figyelmét. Tudta, hogy nem épp a legtermészetesebb elképzelni, milyen összeházasodni valakivel, akivel még csak nem is találkozott, ugyanakkor nem is érezte teljesen életszerűtlennek.

A szüleik tündérmesébe illő szerelméből Evangeline megtanult olyanokban hinni, mint a szerelem első látásra.

Akárhányszor elmondták a történetüket, az mindig változott egy kicsit, mintha egy lenne az északi mesék közül. Mindig úgy kezdődött, hogy az apja ritkaságokat keresett Északon, és ráakadt egy kútra, amelyből egy páratlanul elragadó dal szállt fel. Úgy vélte, ez egy varázskút, és természetesen megpróbált beszélni hozzá. A kút válaszolt neki. Pontosabban Evangeline anyja, aki meghallotta a férfi hangját a családi kútból, és tetszett neki az ötlet, hogy meggyőzi ezt a déli idegent, hogy ő egy bűvös vízitündér. A történet egyes változataiban hetekig játszott vele. Más változatokban Evangeline apja hamar rájött, hogy valójában megtréfálta egy fiatal nő. De a mese összes változatában egymásba szerettek.

– Szerelem első hallásra – mondogatta az apja.

Mire az anyja puszit nyomott az arcára, és azt mondta:

– Nekem csak szerelem elsőre.

Aztán a szülei mindketten biztosították Evangeline-t arról, hogy nem minden szerelem jön azonnal; némelyiknek nőnie kell, akár az elvetett magnak, vagy lehetnek olyanok, mint a hagymagumók, szunnyadnak, amíg el nem jön a megfelelő évszak. De Evangeline mindig az első látásra szerelemre vágyott – olyan szerelmet akart, mint a szüleié, mesébe illőt. És az újságot olvasva kicsit még inkább meggyőződésévé vált, hogy itt, a Végtelen Éjen rátalálhat.

– Olyan izgalmas! – sikoltotta Marisol. Vidám hangjából áradt a színtiszta boldogság. Ám egy másodperccel később Evangeline nyugtalanító árnyékot látott átsuhanni mostohatestvére csinos arcán. – Habár azt írja, kockázatos választás vagy, légy óvatos ma este a többi lánnyal. Egyértelműen foggal-körömmel fognak neked esni.

Evangeline tudta, hogy ez a reakció kétségkívül Agnes mérgező hatásából fakad. Ám ekkor valami belé hasított. Abban a pillanatban, hogy Marisol kimondta a „foggal” szót, a szív alakú sebek a csuklóján égni kezdtek. Egyre erősebben érezte őket, amióta úgy döntött, hogy Északra jön. Általában nem vett tudomást a szúró fájdalomról és arról sem, hogy Jacksre emlékeztette. De most nem bírt szabadulni a nyugtalanító gondolattól, hogy ma este nem a többi lány miatt kell aggódnia, hanem a kék szemű Fátum miatt, aki rajta hagyta a foga nyomát.

A Végtelen Éj hivatalosan csak holnap kezdődik, de ma este tartanak egy zártkörű vacsorát, ahová hivatalos az összes külföldi nagykövet. Szemben a hivatalos bállal, ahol a herceg csak öt lánnyal táncol, ezen az estén négyszemközt találkozhat mindenkivel, köztük Evangeline-nel.

– Hölgyeim! – csapta össze a tenyerét Frangelica. – Mindez nem számít, ha Fox kisasszony el sem jut a vacsorára. – A várakozó konflisra mutatott.

Az égő érzés Evangeline csuklójában enyhült, de nem múlt el teljesen, miközben zörögve végighaladtak egy hepehupás szürke úton, amelyet különféle északi mesék és történelmi alakok után elnevezett fogadók és ivók szegélyeztek. Elhaladtak a Vesper Suttogásai nevű jövendőmondó sátor és egy Wolfric Fegyverei nevű zajos kovácsműhely előtt. A Halhatatlan Herceg népszerű kocsmának tűnt, habár Evangeline-t jobban érdekelte a Fortuna Fantasztikus Folyékony Finomságai előtt kígyózó sor. A név nem volt neki ismerős az anyja meséiből, de megfordult a fejében, hogy az üzletnek köze lehet a Fortuna nevű lányhoz, akit a helyi pletykalap említett az egyik lehetséges befutóként.

Vidám útjuk végén megálltak a Hableány és a Gyöngyök nevű kalandvágyó utazókhoz címzett fogadó előtt. Azt beszélték, egy elsüllyedt hajó roncsaiból épült, és teli volt nyikorgó padlódeszkákkal, a bent tomboló meleg pedig azonnal kiolvasztotta Evangeline átfagyott testét.

A falakat szépia árnyalatú rajzokkal tapétázták ki, amelyek kábult tengerészeket és gonosz hableányokat ábrázoltak. A tematika folytatódott Evangeline és Marisol lakosztályában is. Az ágyuk kerete nyitott kincsesládákat utánzott, az oszlopait pedig a legnagyobb fehér gyöngyök alkották, amiket a lány valaha látott.

Evangeline anyja szerint a Hableány és a gyöngyök meséje egy hableányról szólt, aki lépre csalta a tengerészeket, hogy óriási gyöngyökké változtathassa őket. Az egyik olyan legenda volt, amely mindig is inkább tűnt tündérmesének, mint történelemnek. De arra az esetre, ha mégis több igazság lenne benne, Evangeline távol tartotta magát a gyöngyökkel kirakott ágyoszlopoktól, miközben felöltözött az estéhez. Próbált meghívót szerezni Marisolnak, de a ma esti vacsora szigorúan zártkörű volt.

Minden meghívott köteles volt olyan öltözetet viselni, amely elárult valamit a személyiségéről vagy a birodalomról, ahonnan érkezett, és Evangeline a császárnőtől kapott ruhája egyértelműen a lány előéletére utalt. Ujjai nem voltak, csak hajszálvékony ezüstszálak, amelyek körbetekeredtek a karján és a mellrészen, majd lefelé haladva hófehér míderére és a test vonalát követő fehér szoknyájára hullottak, akár a márvány erezete.

Úgy festett, mint egy életre kelt szobor. Marisol elsápadt.

– Nem is baj, hogy nem hívtak meg a vacsorára. Ha olyan ruhát kellene viselnem, amely az életemből merít, valószínűleg koponya és csontok lennének az elejére hímezve. – Marisol tréfált, de a hangja magas volt, és éles.

És ezzel újra Evangeline-be hasított az ismerős bűntudat.

– Ez itt most más lesz – szorította meg Evangeline a mostohanővére kezét. Újra kísértésbe esett, hogy elmondja neki az igazat, miszerint az őt sújtó feltételezett átok az ő hibája.

– Fox kisasszony! – szólt be Frangelica a csukott ajtó mögül. – Ideje indulnunk, kedveském!

Evangeline becsukta a száját, és magába fojtotta titkait. Ha bevallja, az enyhíthet a bűntudatán, de rengeteg más dolgot tönkretenne, és nem csak az ő számára. Ha elárulná Marisolnak az igazságot, a lány nem azt érezné, hogy elátkozták, hanem azt, hogy elárulták.

Evangeline-nek egyelőre csak reménykednie kell, hogy a dolgok itt tényleg máshogy alakulnak – és hogy Északon van elég varázslat mindkettőjük számára a boldog befejezéshez.

12

EVANGELINE NEM TUDTA, hogy a holdfény tette-e, vagy a kiszámíthatatlan északi mágia, de a köd irizáló párává változott, amely derengésbe borította az utcákat, és aranyló kék és tündérzöld ragyogásba vonta a tűlevelű fák csúcsait, miközben a kocsija zörögve gurult kátyúkon, bukkanókon és egyenetlen utakon át, amitől görcsbe ugrott a lány gyomra. De az is lehet, hogy csak feszült volt.

Azzal győzködte magát, hogy nincs oka az idegeskedésre. Korábban, amikor a sebhelyek égtek a csuklóján, attól félt, hogy az este találkozni fog Jacksszel. De tekintve, mennyire zárt körű ez a vacsora, csekély esély látszott rá, hogy összefusson a Fátummal. Ha Jacks Északnak ezen a részén tartózkodik, akkor sem biztos, hogy eljön. A hölgyek többsége azért lesz ott, hogy megismerkedjen Apollo herceggel, és ha a Fátumok tényleg olyan féltékeny természetűek, mint a mesék állítják, nem tudta elképzelni, hogy Jacks élvezne egy ilyen helyzetet.

Nem, nyugtatta meg magát, Jacks nem jön el. Az egyetlen herceg ma éjjel Apollo lesz.

A gyomra még utoljára zöttyent egyet, ahogy a kocsi végül megállt. Frangelica nem készülődött a kiszálláshoz, ehelyett vidáman azt mondta:

– Sok szerencsét! És ne nyúlj a fa leveleihez!

– Álmodni sem mernék róla – felelte Evangeline, leginkább azért, mert ez tűnt a megfelelő válasznak, miközben kilépett a zimankós éjszakába.

Arra számított, hogy egy behavazott várba vagy egy mesebeli kastélyba érkezik, de ez csak egy erdő volt göcsörtös fákkal, amelyekről csöpögött a jég és egy ugyanolyan márványerezetes, kék gránitból emelt boltívvel, mint amilyen a Nagy Átjárót alkotta.

Ez a kapu közel sem volt akkora, mint az átjáró, de a két oldalán a fáklyákkal megvilágított míves faragványok sokkal hívogatóbbak voltak. Evangeline számtalan északi mese és ballada szimbólumaira ráismert: csillag alakú kulcsok és szakadt könyvek, páncélos lovagok, egy koronás farkasfej, szárnyas lovak, kastélyok, nyílvesszők, lovak és harlekinliliomok tekergőző indái.

Kicsit az anyja hímzéseire emlékeztették. Mindig különös képeket hímzett a ruhákra, mint a rókák és a kulcslyukak. Evangeline azt kívánta, bárcsak itt lenne most vele az anyja, és büszkévé tenné mindaz, ami ezután következik.

– Ott kíván állni, amíg meg nem fagy, vagy átlép a kapun? – szólította meg egy füstös hang.

Evangeline először azt hitte, a boltív szólt hozzá. Aztán meglátta a férfit.

Úgy állt a boltív mellett, akár egy fa az erdőben, mintha mindig is ott lett volna. Nem viselt köpenyt, sem palástot, csak rugalmas bőrpáncélt és egy furcsa bronzsisakot. A sisak felső része szinte koronának tűnt, ahogy körbefogta a férfi homlokát, ormótlan volt, és számára ismeretlen szimbólumok díszítették.

Hullámos barna hajának nagy részét szabadon hagyta az ívelt, széles és tüskés fémdarab, viszont az arcát az állkapcsától az orrnyergéig teljesen eltakarta, hogy csak a szeme és a határozott arccsontjai látszottak ki belőle.

Evangeline ösztönösen hátrált egy lépést.

A katona meglepően lágy hangon felnevetett.

– Én nem jelentek veszélyt önre, hercegnő!

– Nem vagyok hercegnő – javította ki Evangeline.

– De még lehet! – kacsintott rá a katona, majd eltűnt a lány szeme elől, ahogy az átlépett a boltív alatt, és meghallott még egy rekedt hangot: Annyira örülünk, hogy ránk talált!

Tett még egy lépést, és a világ átváltozott körülötte.

Langyos levegő melengette a bőrét, akár a délutáni nap. Evangeline még mindig a szabadban volt, de a köd, a pára és a hideg eltűnt. Minden fényes bronz-, vörös és narancsszínben úszott – a változás határán álló levelek színeiben.

Evangeline egy újabb erdei tisztásra ért, de ezt a bálhoz készítették elő, ahol lelkes muzsikusok lanton és hárfán játszottak, a fákról pedig ünnepi szalagok lógtak. Az egész közepén egy királyi főnixfa magasodott, és Frangelica rejtélyes figyelmeztetése hirtelen értelmet nyert. Evangeline életében először látott ilyen fát, de sokat hallott róla az anyjától. Egy főnixfa ezer év alatt fejlődik ki, az ágai megnyúlnak, a törzse megvastagszik, a levelei pedig valódi arannyá változnak. Gyertyafényben úgy ragyognak, akár a sárkányok kincse, arra csábítva az embereket, hogy letépjék őket. Ám a legenda szerint, ha bármelyik aranylevelet az előtt tépik le, mielőtt az összes arannyá válna, az egész fa lángba borul.

A fa körül mindenféle fontosnak látszó emberek nyüzsögtek.

Ha a rakparton dolgozó férfiak olyannak tűntek, akik egyetlen fejszecsapással képesek kidönteni egy fát, ezek az emberek úgy festettek, mintha pár gondosan megválasztott szóval vagy egy tollvonással életeknek vethetnének véget. A legtöbb férfi szépséges bársonykabátot viselt, amely illett a kellemes dekorációhoz, amíg a hölgyek a legkülönfélébb ruhákat öltötték magukra. A többségük északi divat szerint öltözködött, mint a sűrű brokáttal díszített szoknya, a drágakövekkel kirakott öv és a feltűnően felvágott ruhaujjak, amelyek a kézfejük alá lógtak.

Szerencsére Evangeline nem látta köztük a Szívek Hercegét. Bármerre nézett, nem látott senkit, aki a kegyetlen, szakadt ruhában almákkal játszó fiatalemberre hasonlított volna.

Kicsit könnyebben szedte a levegőt, és figyelme inkább arra irányult, hogy megkeresse Apollo herceget a vendégek között, akik olyan lezseren kortyolgattak kristálypoharaikból, mintha a megjelenés egy olyan eseményen, ahol hercegek választanak maguknak menyasszonyt, ugyanolyan hétköznapi lenne, akár egy családi ebéd. Sajnálatos módon senki sem viselt koronát, amiből Evangeline arra a következtetésre jutott, hogy a herceg egyelőre nem érkezett meg.

Megkérdezhetne róla valakit a fogadáson, de látszólagos felszabadultságuk ellenére senki sem vont be egy idegent a társalgásba. A körök összezártak, és a szájakra lakat került, akárhányszor Evangeline közelebb merészkedett.

Ettől szokatlan félénkség vett erőt rajta, és hálás volt, hogy Marisolt nem hívták meg. A mostohanővére valószínűleg azt hitte volna, hogy az átok miatt közösítik ki.

Páran Evangeline-re pillantottak, valószínűleg azon tűnődve, hogy a rózsaarany haj azt jelenti-e, hogy ő a lány a pletykalapokból. De ez nyilvánvalóan nem volt elég ahhoz, hogy köreikbe fogadják.

Az egyetlen másik lány, akiről látszólag szándékosan nem vettek tudomást, szintén egy ifjú hölgy volt, nagyjából egykorú Evangeline-nel, és feltűnő, lángoló rubinszínű sárkánypikkely ruhát viselt. Senki sem szólt hozzá, pedig kétségkívül észrevették. Valószínűleg a legcsinosabb lány volt a fogadáson, és a ruhája messze a legmerészebb. Az északi stílusú hosszú ujjú viselettel szemben a karja csupasz volt – így láthatóvá vált sima barna bőre és a vállán lévő sárkánytűz-tetoválás, amely látványos festett kesztyűként fedte a karját.

Evangeline fogott két kristálypoharat, és elindult a lány felé, aki most kicsit dülöngélt, mintha egyedül táncolna.

– Kérsz egyet? – nyújtotta felé Evangeline az egyik italt.

A lány összevont szemöldökkel alaposan megnézte a poharat, aztán Evangeline-t.

– Ne aggódj, nem mérgezett! – Evangeline mindkét pohárba belekortyolt, mielőtt újra odanyújtotta volna a lánynak. – Látod?

– Kivéve, ha az egyikben méreg van, a másikban pedig az ellenszer. Én ezt tenném. – A lány meglepően ördögi mosolyt villantott rá, mire Evangeline-nek az a váratlan benyomása támadt, hogy a lányt nem véletlenül közösítették ki. Talán nem csak egy ártalmatlan lányka. Vagy csak Evangeline-t nyugtalanította Marisol korábbi megjegyzése, hogy foggal-körömmel fognak nekiesni.

– Egyébként Evangeline vagyok.

– Tudom – dünnyögte a lány.

Evangeline arra számított, hogy most a lány is bemutatkozik, de ő csak annyit mondott:

– Felismertelek a rózsaszínes hajadról. Azt is észrevettem, hogy a herceget kerested, amikor bejöttél. De nem néztél elég magasra. – A lány végül elfogadta a poharat, és azzal mutatott a királyi főnixfára.

Evangeline fel sem foghatta, hogy nem tűnt fel neki eddig a herceg. Így, hogy már tudta, mit keressen, nem lehetett nem észrevenni Apollót és a meghökkentő testtartását. Magasan a fa tetején volt egy balkonon, merészen rádőlve a korlátra.

A szemrevaló herceg a bor és a fa színeibe öltözött, és egy kusza agancsokat formázó aranykoronát viselt. Ilyen messziről Evangeline nem bírta tisztán kivenni minden arcvonását, de ahogy elnyúlt a korláton, Apollo mélységesen elgondolkodva nézett le a bálra, mintha elszántan keresné élete szerelmét. Szinte úgy festett, mintha egy portréhoz állt volna be. Nem…

Tényleg portréhoz állt be.

Evangeline észrevett egy másik fák között rejtőző balkont a tisztás túloldalán. Ott egy festő próbálta heves ecsetvonásokkal vászonra vinni a herceg drámai arcvonásait.

– Látnod kellene Apollót melegebb időben – duruzsolta a lány Evangeline mellett. – Olyankor felső nélkül áll modellt.

– Gyakran csinálja ezt?

A másik lány nagyot bólintott.

– Nagyon szórakoztató volt, amikor az öccse, Tiberius régen azzal piszkálta, hogy nyilakkal lövöldözött rá, vagy rászabadított egy falka kismacskát.

– Azt szívesen megnéztem volna.

– Fantasztikus volt. Sajnos Tiberiust nem látom sehol. – A lány felsóhajtott. – A hercegek összekaptak pár hónappal ezelőtt. Tiberius hetekre eltűnt, senki sem tudja, hová ment, és amióta visszatért, nagyrészt kerüli a társasági eseményeket.

– Mi… – Hideg hasított Evangeline tarkójába, amitől teljesen elfelejtette, mit akart mondani, és csak egy név járt a fejében. Jacks.

Fogalma sem volt, honnan tudta, mit jelent ez a belé hasító hideg, de az életét tette volna rá, hogy a Szívek Hercege most érkezett meg a fogadásra.

13

NE FORDULJ MEG!

Ne fordulj meg!

Ne fordulj…

Evangeline csak egy pillanatra akart odanézni. Hogy biztos legyen benne, hogy tényleg itt van, hogy nem valami láthatatlan szellemtől vagy fuvallattól lúdbőrzik.

A tekintete először a boltívre ugrott. Jacks közvetlenül mögötte állt, a kapu túloldaláról származó köd még mindig csizmájának csatjaira tapadt, ahogy átvágott a tisztáson.

Az Evangeline tarkójáról indult borzongás körbefonta a nyakát és a dekoltázsát. Jacks mit keres itt?

Azóta, hogy utoljára látta, feltűnő sötétkék árnyalatúra változtatta a haját. Ha éles arcvonásai nem lettek volna eltéveszthetetlenek, Evangeline fel sem ismerte volna ilyen gyorsan. De még az arca is hidegebbnek tűnt, mint korábban. A szája két gonosz vonás, a tekintete jeges, a makulátlan bőre pedig márványszerűbb volt, mint amilyenre a lány emlékezett: sápadt, sima és áthatolhatatlan.

A templomában némi gonosz játékosság enyhített a könyörtelen vonásain. De mindez most hiányzott belőle. Valami elveszett a Szívek Hercegéből, amióta utoljára találkoztak, mintha korábban egy leheletnyivel emberibb lett volna, mint most. Most színtiszta Fátum volt, és Evangeline-nek úgy kellett tennie, mintha nem ismerné fel őt.

– Ó, és észrevetted Jacks nagyurat!

Evangeline gyorsan visszafordult új barátjához.

– Apollo közeli bizalmasa – folytatta a lány. – De nem fog segíteni, hogy megnyerd a herceget.

– Csak… olyan ismerősnek tűnt – hebegte Evangeline. Aztán próbált, tényleg próbált nem odanézni még egyszer.

Amikor utoljára látta Jackset, éppen elsétált, miközben ő kővé változott. Nem akarta tudni, mi másra vetemedne még, ha észrevenné. De a lány olyannak érezte magát, mint a dagály, amelyet vonz a hold irdatlan ereje. Nem csoda, hogy a hullámok állandóan csapkodnak; bizonyára épp annyira utálják ezt a vonzást, mint ő maga.

Amikor Evangeline megfordult, Jacks még mindig hűvös eleganciával, közönyösen sétált át a fogadásra összegyűltek között. A hagyományos szűk kabát helyett lezser, szürke vászoninget viselt hollófekete nadrággal és strapabíró bőrcsizmával, amelynek ugyanolyan sötét színe volt, mint az egyik izmos vállán lezserül átvetett szőrmeszegélyes pelerinnek. Szemlátomást nem a bálhoz öltözött – az inge be sem volt teljesen gombolva –, de nem csak Evangeline figyelmét vonta magára. Az emberek elfordultak a balkon korlátjának dőlő Apollótól, csak azért, hogy megnézzék, amint Jacks udvariatlanul tudomást sem vesz senkiről, aki megpróbál hozzászólni.

Nem úgy tűnt, mintha bárki is különösebben tartana tőle. Közeledtére senki sem hőkölt hátra, sápadt el vagy futott el.

Evangeline sosem tudta meg, Jacks pontosan milyen bajba keveredett a rémuralom hete során, de azóta láthatóan próbálta eltitkolni a valódi személyazonosságát. Itt ő csak egy arcátlan fiatal arisztokrata volt könyörtelen vonásokkal, aki egyúttal a herceg jobbkeze.

Jacks egyenesen odalépett a főnixfához, és azonnal engedélyt kapott az őröktől, hogy felmenjen a fa körül tekergőző lépcsőn. A tekintetét maga elé szegezte, és nem is pillantott a lány felé. Nagyon helyes. Evangeline nem akarta, hogy Jacks észrevegye.

– Jacks nagyúr igazából nem szól senkihez – jegyezte meg Evangeline új barátja. – A pletykák szerint megsebezték a szívét, és most lábadozik.

Evangeline elnyomott egy örömtelen nevetést. Neki nem úgy tűnt, mintha Jacksnek össze lenne törve a szíve. Inkább még érzéketlenebbnek tetszett, mint amikor legutóbb látta.

Az lenne a legbiztosabb, ha elfutna. Ha elmenekülne a boltíven át, amíg Jacks nem látja. De ha most elmegy, csalódást okoz a császárnőnek, és lemond az esélyéről, hogy megismerkedjen Apollo herceggel.

Visszanézett a balkonra, ahol a herceg még mindig a korlátnak dőlve álldogált. A testtartása furcsa volt, ugyanakkor érdekes is, és kicsit olyan, ahogyan Luc tartotta volna magát, ha ő lenne a herceg. Nem mintha Luc hiú lett volna. A legkevésbé sem élvezte a figyelmet. Mindig viccelődött, és szórakoztató volt, Evangeline pedig elgondolkodott rajta, hogy talán Apollo is ilyen. És mi van, ha Apollo a lehetőség a boldog befejezésre, ő viszont elfut a másik, Jacks nevű lehetőség miatt?

Csak attól, hogy rá gondolt, a sebhelyek lüktetni kezdtek a csuklóján. De Jacks észre sem vette.

– Mit hallottál még Jacks nagyúrról? – kérdezte Evangeline. – Tudsz róla, miért van itt? Ő amolyan nagykövet?

– Ugyan, dehogy! – nevetett fel a másik lány. – Meggyőződésem, hogy Jacksből borzalmas nagykövet válna. Sőt, azt hallottam, száműzték, miután valami csúnya ügybe keveredett egy déli hercegnővel.

Ezt úgy mondta, ahogyan a hétköznapi szóbeszédeket szokás, a hangja könnyed volt, és száraz, akár a pezsgő. De az érzés, ami ezektől a szavaktól rátört Evangeline-re, egyáltalán nem volt felpezsdítő. Eszébe jutott, hogy a császárnő húga, Donatella mondott valamit, hogy háborúhoz vezetne, ha összefutna egy bizonyos valakivel Északon. Lehet, hogy Jacksről beszélt? Előfordulhat, hogy őrá utalt? Azért jött el Jacks délről, mert valami borzalmas dolgot tett Donatella hercegnővel?

– Tudod pontosan, mi történt?

– Nehéz bármit pontosan tudni, amikor errefelé így elferdítik a történeteket, de azt hiszem, egy déli hercegnő törte össze a szívét.

Evangeline próbálta leplezni a kételyét. Donatella szeretni való és eleven volt – Evangeline nagyon kedvelte. De nehéz volt elképzelni, hogy egy halandó lány képes bármijét összetörni Jacksnek.

– LaLa! Evangeline! – szólt közbe valaki a hátuk mögül. – Beszélni akartam veletek.

Evangeline hátrapillantott.

Egy férfi lépdelt feléjük, aki szinte pontosan ugyanúgy festett, mint Kutlass Knightlinger, ugyanolyan fekete bőrbe és zsabós ingbe öltözve.

– Kristof Knightlinger – világosította fel a másik lány, aki bizonyára a Betevő Pletykában említett LaLa. És úgy festett, hamarosan megint mindkettőjük neve feltűnik majd a lapban.

Evangeline gyomra felfordult. Habár Kristof ma kedvesen írt róla, a lány nem akart még egy interjút, amelyben úgy forgatják ki a szavait, hogy egy nincstelen árvának tűnjön, aki a herceg elcsábításán mesterkedik – vagy valami ennél is rosszabbnak.

– Túl késő elfutni? – suttogta.

– Valószínűleg, de még mindig mondhatom azt, hogy elijesztettelek, amikor megfenyegettelek, hogy levágom a szép rózsaszín hajad, ha ma este hozzászólsz Apollóhoz.

Evangeline először azt hitte, a lány viccel, de annak arcára visszatért az ördögi mosoly.

– Ne nézz már annyira elborzadva. Csak szeretek szerepelni az újságokban. – LaLa felemelte a poharát, mintha magára mondana köszöntőt. – Bármit is írt a Betevő Pletyka, tudom, hogy nincs esélyem feleségül menni a herceghez, de élvezem, hogy részem lehet a mókában. Most pedig tűnés, amíg szépen mondom.

– Meghálálom – ígérte Evangeline, mielőtt elsietett.

A szoknyája túl szoros volt ahhoz, hogy gyorsan fusson, és nem is igazán figyelt rá, hogy hová tart. Annyira a Kristof jelentette fenyegetésre koncentrált, hogy elfeledkezett a másik veszélyforrásról, amíg egyenesen neki nem csapódott a kemény mellkasának.

Evangeline próbálta bátran kihúzni magát, miközben a szíve pánikba esve kalapált.

Messziről már látta Jackset, de ilyen közelről más volt. Mint ezernyi pengevágás. Kék hajú pusztítás, sötét, akár az óceán hullámai, az ajkai élesek, akár a törött üveg, amely boldogan megvágná a lányt.

Hogyhogy senki más nem tudja, hogy ő egy Fátum?

Evangeline érezte, hogy Jacks embertelen pillantása végigsiklik a bőrén, amitől a szíve szaporábban vert, miközben Jacks alaposan szemügyre vett minden szorosan a csípője, a dereka és a mellkasa köré font ezüstfonalat. A Fátum befejezte – levette róla a tekintetét, mintha nem érte volna meg a fáradságot tovább nézni.

– Mit keresel te itt? – Az egyik kezében egy csillogó aranyalmát dobált. – Azt hittem, már összeházasodtál a fiúval, akit szeretsz. – A hangja még kegyetlenebb volt, mint legutóbb, amikor otthagyta a kővé vált lányt a kertben.

Evangeline próbálta megállni, hogy ne förmedjen rá. Meg akart szabadulni Jackstől, nem pedig veszekedni vele. De a Fátum nemtörődömsége miatt a lány még fontosabbnak érezte a dolgot.

– Tönkretetted az esélyeimet Lucnél, amikor összemarcangoltattad egy farkassal!

Jacks abbahagyta az alma dobálását.

– Senkit sem marcangoltattam össze farkassal. Az szörnyű macera. – Egy pillanatig a lányt fürkészte, tekintetük végre találkozott.

Evangeline korábban esküdni mert volna, hogy Jacks szeme élénk, feltűnően kék, de ma este fakó jégkék volt, és végtelenül lélektelen. Egyetlen pillantásába beleborzongott. Eszébe jutott, hogy LaLa azt mondta, Jacks szívét összetörte Donatella hercegnő. De Jacks következő szavai elmostak minden együttérzést, amit a lány esetleg érzett iránta.

– Szóval mégsem szeretted igazán. A sebhelyeken múlt, vetettél egy pillantást a megcsonkított arcára, és máris elfutottál?

Evangeline felvonta a szemöldökét. Jacks a legrosszabbat feltételezi róla, mert ő maga valószínűleg így cselekedett volna. De nem javította ki. Inkább gondoljon róla rosszakat, mint hogy megtudja: igaza volt, és valójában azért nincs Luckel, mert a fiú Marisolt választotta, aztán nyoma veszett. De Evangeline nem akart ezen rágódni. Azért jött Északra, hogy elfelejtse Lucöt, és esélyt adjon magának egy új boldog befejezésre, és pontosan ezt tervezte tenni, remélhetőleg egy olyan herceggel, aki nagyon különbözik attól, aki itt állt előtte.

– Ezt nem veled szeretném megbeszélni, és szerintem vacsorához szólítanak…

– Nem úgy van az, Kisróka! Akad egy lezáratlan ügyünk. – Jacks eldobta az almáját, és elkapta a lány nyakát.

– Jacks! – kapott levegőért Evangeline. – Mit művelsz? – És minek szólította az előbb?

A Fátum a lány hajába csúsztatta a másik kezét, összeborzolva a fürtjeit. Érintése illetlen és bizalmaskodó volt, mint a gyanús becenév is, amellyel az imént illette. Érezte, ahogy esélye a boldog befejezésre még távolabb sodródik tőle, amint meghallotta, hogy a fogadás morajai suttogásba fordulnak. Szájak százai beszéltek hirtelen mind arról, milyen botrányosan tartja őt a karjában a herceg balkonja alatt.

– Jacks, már megmondtam, hogy három másik embert fogok megcsókolni, nem téged.

– Akkor miért nem húzódsz el tőlem? – gúnyolta Jacks.

– Nem szállhatok szembe veled: egy Fátum vagy.

– Hazudsz. Én nem bántalak, és nem is csókollak meg. – Jacks a lány nyakára tette a kezét, hogy szaporán verő ütőerével játsszon, puhán fel-le húzva az ujjait az őrült lüktetésén, amitől Evangeline szíve csak még gyorsabban kalapált. – Szerintem te ezt élvezed.

– Neked elment az eszed! – húzódott el tőle végül Evangeline. A torkában dobogott a szíve, de nem az élvezettől, az biztos. Habár előfordulhat, hogy egy icipici volt benne abból is, bár fel nem foghatta, miért.

Jacks halkan felnevetett.

– Nyugi, Kisróka! Nem akarok ártani neked. – Elkapta a lány csuklóját, és gúnyos táncmozdulatokkal közelebb vonta magához.

Evangeline hátrált egy lépést, Jacks pedig követte, amíg a lány combja egy kemény asztalnak nem ütközött.

– Mit művelsz, Jacks?

– Csak próbállak érdekesebbé tenni. – Közelebb hajolt a lányhoz. Csak a csuklóját érintette meg, de ha valaki távolról figyelte őket, azt gondolhatta, hogy mindjárt csókolózni fognak, olyan célzatosan döntötte oldalra a fejét és a testét. Csak Evangeline látta, hogy a tekintete halott. – Eddig csak jelentéktelen kis fenyegetés voltál, akiről úgy képzelték, eltűnik, ha rá sem néznek. De most, hogy én észrevettelek, nem tűnhetsz el.

– Túl sokat képzelsz magadról – sziszegte Evangeline.

De az emberek egyértelműen figyelték őket. A tekintetek fele rájuk szegeződött. A szeme sarkából látta, hogy Kristof Knightlinger tollat vett elő, és jegyzetelni kezdett a noteszébe.

– Ha szerencséd van – duruzsolta Jacks –, Apollo is figyel minket, és máris féltékeny.

– De én nem akarom féltékennyé tenni.

– Pedig kellene. Nagyban meg fogja könnyíteni a dolgod, mivel azt szeretném, ha Apollo lenne az első ember, akit megcsókolsz.

Jacks egy természetfelettien gyors mozdulattal elengedte a lány csuklóját, előhúzott a csizmájából egy drágaköves tőrt, és megszúrta vele a gyűrűsujjának hegyét. A Fátum ujjbegyén sötét vércsepp csillant hihetetlen aranypettyekkel.

Evangeline próbált elhúzódni tőle, de Jacks gyorsabb volt. A lány szájához emelte a kezét, és vérrel jelölte meg ajkának vonalát. Fémes és édes. Hihetetlenül édes. A lány utálni akarta az ízét, de ez inkább egy érzés volt, mintsem egy íz. Az utolsó tökéletes pillanat egy álom vége előtt, esőként hulló napsugárcseppek, elveszett, majd megtalált kívánságok. Evangeline le akarta nyalni…

– Nem! – rántotta el a kezét Jacks, becsukva a lány száját az ujjaival. – Ne nyald le, hagynod kell, hogy a vér az ajkadba ivódjon, különben a varázslat nem fog működni.

Evangeline öröme jeges, csúszós iszonyattá változott. Amikor alkut kötött Jacksszel, amiatt aggódott, hogy idegeneket kell megcsókolnia – az meg sem fordult a fejében, hogy a csókja árthat nekik, hogy Jacks a vérével festi meg a száját, és megfertőzi a varázserejével.

– Mit tettél? – kérdezte a lány. – Mi történik, ha megcsókolom Apollo herceget?

– Nem kérdés, hogy megteszed – javította ki Jacks szenvtelenül. – Ha nem csókolod meg Apollo herceget a ma esti fogadás vége előtt, meghalsz. Ami szégyenteljes lenne, hiszen annyival jobb módjai léteznek a halálnak. – Jacks érzéketlen tekintete a lány szájára siklott, amelyet az imént festett meg a vérével.

Aztán visszament a többi vendég közé.

14

EVANGELINE NEM TUDHATTA, az idő is olyan-e Északon, mint a varázslat, és más törvények szerint működik. De az életét tette volna rá, hogy gyorsabban kezdett telni abban a pillanatban, hogy Jacks elsétált tőle.

A vacsorát egy díszes asztalnál tartották, amely körbeölelte a főnixfát. Ónserlegekkel és kastélyt formázó viaszgyertyákkal terítették meg, és minden tányér mellett apró sárkányokat formázó fafaragványok álltak, rajtuk nevekkel. Jacksét az övé mellé tették. A Fátum nem ült oda, de a székében egymást váltották a kíváncsi nemesek – a Szívek Hercegének szemlátomást igaza volt abban, hogy a figyelme egekbe röpíti majd a lány népszerűségét.

Mindenki kedves volt vele olyan „csak azért beszélek veled, mert valaki más miatt fontosnak tűnsz” módon. Sokszor elmondták neki, milyen szép a hajszíned, pont olyan, mint azé a hercegnéé – persze senki sem emlékezett rá, melyik hercegnéé, vagy melyik hercegnek volt a felesége, de szinte mindenki megjegyzést tett rá. Evangeline igyekezett figyelmes és udvarias maradni, de csak arra tudott gondolni, hogy meg kell csókolnia Apollo herceget. Valahol izgatta az ötlet – ki ne akarna megcsókolni egy herceget? –, de nem így képzelte el. Nem akarta ráerőszakolni magát, és azt sem tudta, miért várja el ezt tőle Jacks. Mit nyer ezzel az egésszel?

Remélte, hogy Jacks csak viccelt, amikor azt mondta, meghal, ha az éjszaka során nem csókolja meg Apollót. De Jacks olyankor is halálosan komolynak hangzott, amikor csak tréfált. És tekintve, hogy magára hagyta, amikor kővé változott, Evangeline nem tudta elképzelni, hogy érdekelheti, ha most elhalálozik. Vagy…

– Elnézést, Fox kisasszony! – érintette meg a vállát egy palotaszolga. – Várja önt a halál.

Evangeline meghökkent, de hamar rájött, hogy a szolgáló nem is ezt mondta. Valójában az hangzott el, hogy várja önt a herceg. De ebben a pillanatban a kettő között mintha nem lett volna különbség. Egyetlen magyarázattal tudott előállni, miért akarhatja Jacks, hogy megcsókolja Apollo herceget: mert meg akarja ölni. A vérével festette be az ajkát, átruházta rá a varázserejének egy részét, a varázsereje pedig a halálos csókjában rejlett – ami feltehetően azt jelentette, hogy így már Evangeline csókja is halálos.

Szaporábban szedte a levegőt, ahogy közelebb ért a főnixfát körülölelő lépcsőhöz.

Jacks a lépcső alján támasztotta a korlátot, hátradöntött fejjel, fürtjei a szemébe hulltak, és olyan arckifejezéssel nézett a lányra, mintha egész este rá várt volna.

– Készen állsz, picinyem?

Úriemberként odanyújtotta az egyik karját.

Evangeline nem vett tudomást a felajánlásról, de ahogy elindultak felfelé a kanyargó lépcsőn, elég közel hajolt Jackshez, hogy odasúgja neki:

– Miért akarod, hogy megcsókoljam Apollo herceget? Ezzel meg fogom ölni?

Jacks rásandított.

– Értékelem az élénk fantáziád, de a csókhoz használd, ne pedig a következményeken gondolkodj.

– Nem csókolom meg, amíg el nem árulod, miért akarod, hogy megtegyem.

– Ha végezni akarnék a herceggel, nem veled sétálnék felfelé ezen a lépcsőn. – Mivel a lány nem fogadta el a felajánlását, Jacks inkább átkarolta. Szürke ingujja fel volt tűrve, úgyhogy a lány érezte hideg és merev testét. Jacks kellemetlen érintésétől Evangeline libabőrös lett, ahogy a férfi közelebb vonta magához. – Nincs értelme mással elvégeztetni egy gyilkosságot, ha közben egy légtérben vagy vele.

Evangeline vitázott volna tovább, de Jacks meggyőző érve enyhe megkönnyebbülést jelentett. A lány nem igazán akart meghalni, de azt is tudta, hogy nem csókolhatja meg a herceget, ha azzal árt neki.

– Ha nem ez a terved, akkor mi fog történni, amikor megcsókolom?

– Attól függ, mennyire vagy jó benne… – Jacks hátborzongató tekintete a lány szájára siklott. – Tudsz csókolózni, ugye?

– Nyilván tudok csókolózni! – rántotta el a karját a lány.

– Mitől lettél ilyen dühös? – vonta össze a szemöldökét Jacks.

– Rondának tartod a herceget?

– Nem a kinézete a lényeg. Nem akarok ártani neki.

– Nem fogom azt mondani, hogy bízz bennem, mert az ötletnek is borzalmas lenne. De elhiheted, ha azt akarnám, hogy árts Apollónak, nem lennék a közelben, amikor ez megtörténik.

Ahogy elértek a lépcső tetejére, a levegő megtelt a balzsamos fa sűrű illatával. Felettük homok- és aranyszínű levelek zörögtek, és Evangeline legalább fél tucat őrt látott ugyanilyen színű tunikában ülni az ágakon, amelyek Apollo herceg balkonjának tetejét alkották.

Pánikba esve Jacksre pillantott.

– Ne aggódj! – suttogta Jacks. – Senki sem fog nyílvesszőt ereszteni beléd, amiért megcsókoltad a herceget.

De valami történni fog, amikor megcsókolja. Jobban kellett volna próbálkoznia, hogy kikeveredjen ebből. A lány a megfelelő alkalomra várt.

Apollo herceg a balkon korlátjánál állt, háttal Evangeline-nek, és a lenti eseményeket szemlélte. Ám ekkor megfordult, és elindult.

Magas volt, de nem olyan elmondhatatlanul vonzó, mint Jacks.

Apollo arca inkább volt érdekes, mint klasszikus értelemben jóképű. Sasorra kissé görbe, ami más arcán talán túlságosan is hangsúlyos lett volna, de neki minden vonása kissé túl erőteljes volt, sűrű barna szemöldökétől mélyen ülő szeméig. A bőre olajbarna volt. Haja sűrű és sötét, rövidre nyírva, hogy jobban kiemelje erős vonásait. Lemondott az agancskoronáról, de így is nyilvánvalóan herceg volt. Tekintélyt parancsolóan könyökölt a balkon korlátján, és a mosolyával azt üzente Evangeline-nek, talán nem én vagyok a legjóképűbb férfi a teremben, de tudom, hogy érdekellek téged.

Evangeline ezt nem is tagadhatta. Habár nem volt benne biztos, hogy egyszerűen azért érdekelte, mert ő egy herceg, vagy mert felkavarta a pillantásával. Luc is próbálkozott ilyesmivel, de neki nem ment úgy, mint Apollónak – a szeme sötétbarna volt, borostyánszínű apró, csillogó bronzpettyekkel.

– Elcsöppent a nyálad – jegyezte meg Jacks, és annyi jóérzés sem szorult belé, hogy halkan tegye.

Apollo sötét, dallamos és mélységesen megszégyenítő nevetést hallatott.

Evangeline-nek megfordult a fejében, hogy elbújik, de a társalgó a balkonon túl közel volt a talajszinthez, hogy alábújjon, és a herceg máris elindult felé.

– Ne érezze kellemetlenül magát, Fox kisasszony – lépett oda hozzá Apollo. A lányt meglepte, hogy arcának markáns vonásai ellenére Apollo csak pár évvel tűnt nála idősebbnek. Tizenkilenc vagy huszonegy lehetett, maximum. – Azt hiszem, közös barátunk féltékeny. Hetek óta mondogatja, hogy maga milyen gyönyörű, de eddig úgy véltem, bizonyára túloz.

– Jacks mesélt rólam? – Evangeline meg sem próbálta leplezni döbbenetét, miközben tekintete Jacksre villant.

Jacks máris otthagyta, hogy bejárja a kis társalgót, és ugyanazzal a szófukar érdektelenséggel nézett Evangeline szemébe, amit a bálra való érkezése óta mindenki iránt mutatott. A tekintete azt sugallta a lánynak: csak mert mondtam valamit, nem azt jelenti, hogy úgy is gondolom.

De akkor is kimondta. Evangeline-t nem érdekli, hogy komolyan gondolta, vagy sem. Jacks úgy viselkedett, mintha a lány felbukkanása ma este meglepetés lett volna, és nem tervezték volna el előre az egészet, habár hetekkel korábban tudta, hogy ide fog jönni. Előkészítette ezt a csókot. Miért? Mit akart Jacks? Mi fog történni, ha megcsókolja a herceget?

Evangeline egyetlen új magyarázattal sem bírt előállni.

Próbálkozott ugyan, de egyre nehezebben koncentrált. Rosszalkodott a szíve. Gyorsabban dobogott, amikor először találkozott Jacksszel, de most mintha két szíve lett volna – szaporán vert, fájdalmasan kalapált a mellkasában, mintha hamarosan kifogyna a dobbanásokból.

Amikor visszanézett Apollóra, a szíve újra kalapálni kezdett.

Csókold meg! Csókold meg! Csókold meg!

Nem annyira vágynak, inkább szükségnek érződött.

Apollo olyan közel volt hozzá, hogy elég lett volna tennie egy lépést, oldalra döntenie a fejét, és a szájára tapasztania a száját. Ám Evangeline mégsem volt képes rá, addig nem, amíg legalább nem próbálta meg kideríteni, miért tervelte ki ezt Jacks.

Ehelyett ezt sikerült kinyögnie:

– Mennyire jól ismeri Jackset?

A herceg merész mosolya leolvadt az arcáról.

– Nem vagyok hozzászokva, hogy miután a hölgyek felértek ide, más férfiakról érdeklődjenek.

– Kérem, ne tekintsen úgy a kérdésemre, mintha Jacks érdekelne. Nem érdekel Jacks…

– Mégis a nevét hajtogatja. – Apollo hangja incselkedő volt, de a tekintete nem. Úgy nézett a lányra, ahogy Evangeline szerint a portrék merednek az emberre, amikor az hátat fordít nekik. Eltűnt az ellenállhatatlan mosoly. Eltűnt a felkavaró barna pillantás. Olyan pillantás volt, mint amikor valaki kést húz elő, és megdönti a pengét, hogy megcsillanjon rajta a fény.

Úgy tűnt, Apollo herceg önbizalmának megvannak a határai, vagy egyáltalán nem is olyan biztos magában. Talán Jacksszel inkább riválisok, mintsem barátok? Talán valamiféleképp ez erről szólt? Evangeline még mindig nem értette, valójában Jacks mit akar, vagy mit idézhet elő ez a csók, de nem volt rá ideje, hogy kiderítse.

A szíve már nem egyszerűen szaporán vert, hanem fájt a megerőltetéstől. Jacks azt mondta, meg fog halni, ha nem csókolja meg a herceget a bál végéig, és ugyan a bál még tartott, Evangeline tudta, hogy ez a találkozó itt véget ért. Apollo testtartása megváltozott, azon volt, hogy útjára bocsássa a lányt. Hamarosan meg fog fordulni, és egy szó nélkül elsétál. Ha meg akarja csókolni, ez az utolsó esélye.

Evangeline felemelte a tekintetét, a herceg száját kereste, de a pillantása valahogy Apollo széles válla felett Jacksre sodródott. A Fátum a balkon korlátjának dőlt, miközben egy ezüstpénzt pörgetett hosszú ujjai között.

A szája sarka alig láthatóan megrándult, tovább játszott az érmével, miközben hangtalanul formálta a szavakat: Megcsókolod? Vagy inkább meghalsz? Megcsókolod? Vagy inkább meghalsz?

Előbb-utóbb biztosan, de nem ma este.

Apollóra szegezte a tekintetét. Foltok táncoltak a látómezeje szélén, amitől a herceg egy félelmetes pacának tűnt.

– Sajnálom.

Evangeline a tenyerébe fogta a herceg állát, lábujjhegyre emelkedett, és a herceg szájára tapasztotta száját.

Apollo nem mozdult.

A lány szíve kihagyott egy ütemet. Ez nem működik. Apollo el fog húzódni tőle, és odahívja az őröket, akik bizonyára lelövik, letartóztatják vagy a hajánál fogva vonszolják el a bálról. De ahelyett, hogy eltolta volna magától, Apollo a szájára préselte az ajkát, mintha rendszerint így fejezné be a társalgást a nőnemű vendégekkel, és a legkevésbé sem lenne meglepő, ha Evangeline búcsúcsókot óhajt.

A herceg meleg keze a csípőjére simult, közel vonva magához, miközben a nyelve a lány szájába csúszott, búcsúajándékként megsimítva Evangeline-ét.

Az arcát már a gondolattól is elöntötte a pír, hogy Jacks figyeli az ölelkezésüket, de nem húzódott el a hercegtől. Apollo jobban csókolt, mint Luc, aki mindig kicsit túl mohó volt. És mégis, ahogy Apollo hozzáért, az inkább tűnt begyakoroltnak, mint szenvedélyesnek.

Evangeline-nek átfutott az agyán, hogy talán foglalkoztat festőket, akik megörökítik a csókjait, ezért érződött minden valamelyest színjátéknak.

A herceg gyengéden megszorította a hátát, ujjaival épp annyira a bőrébe vájva, hogy a lány hirtelen meglepődjön tőle.

– Viszlát, Fox kisasszony! – duruzsolta a herceg az ajkára. – Ezt a vártnál is jobban élveztem. – Kicsit elhúzódott a lánytól, majd hirtelen szorosabban megragadta Evangeline csípőjét.

És újra megcsókolta. Az ajka mohón tapadt a lányéra, rablóként tört be a szájába, miközben a másik kezével a hajába túrt, szétborzolva a fürtöket, amelyeket Jacks már összekócolt. Olyan íze volt, mint a vágynak, az éjszakának, és valaminek, aminek örökre rejtve kellett volna maradnia.

Evangeline szíve zakatolt, egyre gyorsabban és hevesebben, miközben a herceg még szorosabban hozzápréselte magát. Több réteg ruha volt közöttük, de így is átütött rajtuk a hév. Sokkal több, mint amennyit Luckel érzett. Szinte túl forró, túlságosan éhes volt. Apollo olyan volt, akár a tűz, amely felemészt, nem pedig melegít. És mégis, a lelke mélyén azt akarta, hogy felperzselje, vagy legalább kicsit megégesse. Mindkét kezével átfogta a herceg nyakát.

Apollo szája az ajkáról lekalandozott a nyakára, sorra csókokat nyomott egyre lejjebb a…

Jeges kéz markolta meg a vállát, és tépte ki a herceg szorításából.

– Azt hiszem, ideje távoznunk.

Jacks emberfeletti gyorsasággal húzta a lányt a balkon lépcsője felé. Evangeline az egyik pillanatban még minden idegszálával csak Apollóra koncentrált, a következőben pedig már Jacks karolta át határozottan, hűvös oldalához szorítva, és a lépcső felé terelte.

– Mozgás! – utasította Jacks. Lélektelen jeges tekintete átható kékké változott. – Ne nézz vissza!

De persze a lánynak vissza kellett néznie. Látnia kellett, milyen hatással volt.

Apollo földbe gyökerezett lábbal egy helyben állt a társalgó közepén – hála az égnek életben volt –, de nem tűnt úgy, mintha jól lenne. Feszülten húzta végig az ujját az ajkán. Lassan végigsimított rajta, mintha ebből megtudhatná, mi történt az imént, miért veszítette el az önuralmát egy lány miatt, akitől épp el akart fordulni.

Evangeline ugyanezen gondolkodott.

Apollo elkapta a tekintetét. Még mindig vágy parázslott a pillantásában, de a lány nem tudta eldönteni, hogy ez szenvedély-e, vagy harag.

– Jacks, mit tettél? – suttogta a lány.

– Nem az a lényeg, én mit tettem, Kisróka. Hanem az, amit te.

És holnap este még több dolgod lesz.

15

Betevő Pletyka

(Folytatás az első oldalról)

Evangeline Fox rászolgált a hírnevére! Míg a legtöbb jelen lévő hölgy a tegnap esti vacsorán Apollo hercegnek tette a szépet, Evangeline Foxot a herceg egyik közeli barátjának pajkos ölelésébe zárva látták.

Nem vagyok benne biztos, hogy Evangeline hallotta-e a pletykákat, amelyek szerint Apollo talán nem is választ menyasszonyt, és ezért vetett szemet valaki másra, vagy egyszerűen így reméli féltékennyé tenni Apollót. De olybá tűnik, igazam volt, amikor kockázatos választásnak neveztem.

16

EVANGELINE PRÓBÁLTA figyelmen kívül hagyni, hogy összesúgnak a háta mögött, és próbált úrrá lenni a gyomorgörcsén is. A Fenséges Északon járt, anyja tündérmeséinek színhelyén, körülötte fantasztikus látnivalókkal, és épp készült elfogyasztani egy sárkány által sütött almát. De a susmus olyan, mint a gonosztevők a mesék végén. Állandóan felbukkan.

– Ő az! Egy sárkányban fogadok.

– Azt olvastam, megcsókolta Apollo herceg egyik barátját tegnap éjjel…

– Ne foglalkozz velük! – tanácsolta Marisol, és látványosan lesújtó pillantást vetett a háta mögötti sorban zúgolódó emberekre. – Több eszük lehetne annál, hogy mindent elhisznek, amit a pletykalapokban olvasnak – tette hozzá hangosan.

És ezért a gondolatáért Evangeline egy kicsit megszerette. Habár nagyrészt mindaz, amit Kristof írt róla a reggeli újságban, fedte a valóságot. Valóban botrányos helyzetben látták Jacksszel, aki úgy fogta a karjában, mintha meg akarná csókolni, egy asztalhoz szorította, majd vérrel festette meg a száját. A gyomra már a gondolattól összerándult.

Amint meglátta az újságot, Marisol azonnal hazugságnak hitte, és Evangeline nem javította ki. Egyszerűen próbált elfeledkezni róla, miközben Marisollal reggel elindultak, hogy Északon töltött idejük nagy részét a Tornyok boltjainak felfedezésével töltsék. A mostohanővére északi recepteket és ritka hozzávalókat keresett, amíg Evangeline meg akarta találni mindazokat a hihetetlen dolgokat, amikről az anyja történeteiben hallott – mint a sárkánytűzön sült nyársra szúrt almák, amelyekre most várakoztak.

Az anyja azt mondogatta, a sárkánytűz mindent édesebbé tesz. A sárkánnyal sütött almák íze állítólag olyan, mint az igaz szerelem. Annyian álltak sorban a finomságért, hogy Evangeline-nek és Marisolnak közel fél órát kellett várakoznia. És a helyiek mindvégig Evangeline-ről és az Apollo barátjával váltott állítólagos csókjáról fecsegtek.

Evangeline részben megkönnyebbült, hogy ez a mai pletyka. Lehetett volna sokkal rosszabb is. Attól félve távozott az esti fogadásról, hogy a csókjától Apollo varázslat hatása alá került. A lelke mélyén rettegett reggel kinyitni a pletykalapokat, hátha most derül ki, milyen borzalom történt a herceggel. De egyedül az ő hírneve változott, és az emberek nem is beszéltek szörnyűségeket. De még így is nyugtalan volt.

Újfent eltűnődött rajta, mi lehet Jacks valódi célja. Érzékelte a vetélkedést Jacks és Apollo között, de nem értette, neki mi a szerepe benne. Jacks biztosan el akart érni valamit a csókjával. De micsodát?

Evangeline megdörgölte a csuklóját. Csak két összetört szívet formázó sebhely maradt. A harmadik eltűnt a tegnap esti csók után. Jacks utalt rá, hogy ma este behajt még egy csókot. De előtte el kell kapnia Evangeline-t, és ma este a lány nem tervezte, hogy hagyja magát.

Arra nem volt lehetősége, hogy kihagyja a Végtelen Éj első éjszakáját. Előfordulhat, hogy a reggeli pletykák rontottak az esélyein Apollónál, de Evangeline nem hitte, hogy tönkre is tették. Valami történt köztük, amikor csókolóztak. Az egyedüli kérdés az, hogy a szenvedélyes csókjuk része volt-e Jacks tervének, vagy olyasmi, amire a Fátum nem számított. Evangeline nem tudta a választ, de remélte, hogy ma este újra találkozik a herceggel, és kiderítheti, mielőtt Jacks találná meg őt.

– Só! Vegyenek sót és fűszereket! – kiáltotta egy árus, súlyos kordét tolva a macskaköves úton. – Egyenesen a Fagyos Észak bányáiból! Édes só, csípős só…

– Evangeline, nagyon utálnál, ha magadra hagynálak? – Marisol vágyakozó pillantást vetett a fűszeres kordéra. – Szeretnék hazavinni pár gleccserfűszert.

– Csak nyugodtan – felelte Evangeline. – Veszek neked is almát.

– Igazából nem kérek almát. – Marisol máris hátrálni kezdett. Evangeline érzékelte, hogy a mostohanővére élvezi ugyan Északot, de továbbra is feszeng a kis sárkányok közelében. – Még mindig teli vagyok a manótortával, amit nemrég vettünk – mondta Marisol. – De neked jó étvágyat! A fogadóban találkozunk!

Mielőtt Evangeline ellenkezhetett volna, sorra került, és Marisol már úton volt, hogy valóra váltsa a külföldi fűszerekről szőtt álmait.

– Tessék, kisasszony! – nyújtott át az egyik kofa Evangeline-nek egy pálcára szúrt, füstölgő almát, amely még mindig szikrázott a sárkánytűztől. Kívül az almának karamellás aranyszíne volt, és amikor végre eléggé kihűlt, hogy Evangeline beleharaphasson, forró, perzselő édes íz áradt szét a szájában, mint Jacks…

Evangeline lehunyta a szemét, és átkozódott. Hirtelen már nem is kívánta az almát.

Egy pár kósza, pettyes kék sárkány szállt a kezéhez, ő pedig nekik adta a finomságot, miközben elindult a Tornyok magasodó boltjai felé.

Közeledett a napnyugta. Az égboltot elhomályosították az ibolyaszín fények és a szürke felhők, amelyek azt sugallták a lánynak, hogy valószínűleg ideje visszamenni a Hableány és a Gyöngyökbe, és felöltözni a Végtelen Éjhez. De Evangeline még nem állt készen.

Marisollal aznap legalább ötven boltba benéztek, és volt köztük egy, ahová nagyon vissza akart menni. Elveszett és megtalált mesék és más különlegességek. A kopott kirakatot fakó festék fedte, de amikor Evangeline belesett a poros ablakon, meglátott egy könyvet, amely sosem jutott el Északon kívüli könyvespolcokra. Az íjász és a róka balladája.

A történet, amit régen az anyja mesélt neki, a történet, aminek sosem hallotta a valódi befejezését. Szörnyen lelkes volt, hogy rátalált a könyvre, amíg észre nem vette a kiírást:

Ebédelni mentem

Előbb-utóbb visszajövök

Sajnálatos módon az előbb-utóbb azóta sem következett be. Evangeline látta, hogy a kiírás még mindig ott lóg a megviselt ajtón. Bekopogott, hátha a boltos visszatért, csak elfelejtette levenni a táblát, kinyitni az ajtót és meggyújtani valamelyik lámpát.

– Hahó!

– Nem fogják magának kinyitni.

Evangeline megfordult, és döbbenten vette észre a sötétbe borult toronyüzleteket: az éjszaka az illendőnél gyorsabban legyőzte az alkonyatot. Az előtte magasodó katona inkább tűnt egy árnyéknak, mint embernek. Lehet, hogy Evangeline el is szaladt volna, ha nem ismeri fel a szemén kívül mindent elfedő nehéz bronzsisakot, a fürtjeit és feltűnő arccsontját. Ez a katona őrizte tegnap este a kaput. Tréfálkozva hercegnőnek szólította, és kicsit bájolgott vele. De ma este nem tűnt annyira elbájolónak.

– Maga követ engem? – kérdezte a lány.

– Miért követném? Talán tündérmeséket akar ellopni? – Ezt úgy mondta, mintha viccnek szánná, de a tekintete éhesen megcsillant, mintha azt kívánta volna, hogy Evangeline el akarjon lopni valamit, hogy ő üldözőbe vehesse, és végül elkaphassa.

Evangeline titokban hátrapillantott, hogy megnézze, van-e bárki más a közelben.

A katona halkan ejnye-bejnyézett.

– Itt ne számítson segítségre. És magának sem lenne szabad itt lennie. – A hangja meglepően aggodalmas volt, de a jelenléte továbbra is nyugtalanította a lányt, ahogy a kósza ködfelhőkbe torkolló lépcsősor és a boltok helyett a sötétségbe vezető gyaloghidak felé biccentett. – A Tornyok nem biztonságosak éjjel. Azok közül, akik itt eltévednek, sokakat sosem találunk meg. – Az Evangeline mögötti ajtó felé biccentett.

A lány ösztönösen megfordult. Már túl sötét volt ahhoz, hogy újra el tudja olvasni a kiírást, de látta, hogy az viharvert és megviselt, és erről egyből arra gondolt, talán nem csak egy napja lóg az ajtón.

Mire visszafordult, a rejtélyes katona eltűnt. Nem akarta megvárni, hogy visszatér-e. A legközelebbi lefelé vezető lépcsősorhoz sietett, és közben többször megbotlott a szoknyájában.

Esküdni mert volna, hogy alig egy órát töltött a Tornyok közt, pedig biztosan több idő telt el. Felgyúltak a gázlámpák, és az utcák megteltek hintókkal, amelyek mind a Végtelen Éjre vitték az embereket.

Marisol már felöltözve várta, amikor Evangeline végre visszaért a fogadóba.

Mivel Marisol szeretett sütni, a császárnő küldött neki egy habos, a vállát szabadon hagyó ruhát. A többrétegű szoknyarész mintha egy réteg mézből, és egy réteg rózsaszín cukorból készült volna.

– Úgy festesz, mint aki arra született, hogy bálokba járjon – jegyezte meg Evangeline.

Marisol arca felderült, sugárzóbbnak tűnt, mint délen bármikor.

– Már kikészítettem a ruhádat az ágyra.

– Köszönöm! – Evangeline megölelte volna a mostohanővérét, de nem akarta összegyűrni a ruháját. – Egy perc, és elkészülök.

Próbált igyekezni. Arra nem maradt ideje, hogy sütővassal begöndörítse a haját, de egy gyors vízesésfonást összehozott, amelyet aznap vásárolt selyemvirágokkal díszített.

Az esti öltözékét úgy tervezték, hogy a virágos lugasrácsot idézze az anyja kertjében, ahol megmentette Marisol esküvőjét. De nem gondolta, hogy bárkinek is ez jutna eszébe, ha ránéz. Evangeline mídere sima selyemből készült, amitől úgy festett, mintha a csípőjéig nem viselne mást, csak bársonyosan krémszínű szalagokat. A derekán pasztellszínű virágok tünedeztek fel, egyre sűrűbben, majd alsószoknyájának már minden hüvelykjét ragyogó selyemibolyák, ékköves bazsarózsák, tüll-liliomok, tekergő indák és elszórt arany kasmírminták borították.

– Kész vagyok… – Evangeline a nappaliba érve megtorpant, ahol Marisol szoborrá dermedve szorongatott egy fekete-fehér napilapot.

– Valaki ezt dugta be az ajtó alatt – cincogta Marisol. Elfehéredett ujjai összegyűrték a lap szélét, mielőtt Evangeline ki tudta feszegetni a kezéből.

17

Betevő Pletyka

ÓVAKODJANAK AZ ELÁTKOZOTT MENYASSZONYTÓL

Kristof Knightlinger írása

Hallottam egy pletykát, miszerint Evangeline Fox, a valendai Szeretett Megmentő nem az egyetlen közismert déli hölgy, aki tiszteletét teszi nálunk. Úgy fest, a hírhedt valendai Elátkozott Menyasszony, Marisol Tourmaline is idelátogatott, hogy tönkretegye a Végtelen Éjt.

A tegnap esti alakítása után igen bizonytalan, hogy Evangeline elnyerheti-e a herceg kezét, de úgy fest, az Elátkozott Menyasszony annyira féltékeny rá, hogy eltökélten meg akarja hiúsítani Fox kisasszony minden esélyét, hogy feleségül menjen a herceghez, és ezzel ő legyen a következő királynő. Forrásaim több rangos varázsboltban és boszorkányüzletben is látták Tourmaline kisasszonyt, ahol eszközöket keresett ahhoz, hogy újra kővé változtassa Evangeline-t.

Az Elátkozott Menyasszony kétségkívül jelen lesz a ma esti ünnepségen. Óvakodjanak, ha találkoznak vele…

(Folytatás a 3. oldalon)

Evangeline galacsinba gyűrte a lapot.

Ezt miért juttatták el neki? Nem akarta elhinni, hogy valaki volt annyira kegyetlen, és ezt bedugta az ajtójuk alatt. Csalódott volt, hogy Marisolt ide is követték a róla terjedő hazugságok.

A mostohanővére egyedül járta ma a várost, de még ha be is ment egy varázsboltba, ahogy Kristof állította, merő véletlenségből tehette; valószínűleg egzotikus receptboltnak nézte. Marisol olyannyira rettegett a mágiától, hogy az otthoni régiségboltba sem merte betenni a lábát.

– Így már nem mehetek. – Marisol lerogyott egy kagylófotelbe, és a hosszú selyemkesztyűje gombjait tépdeste.

– Fejezd be! – Evangeline megragadta a mostohanővére kezét, mielőtt teljesen tönkretette volna a kesztyűt. – Mindenki tudja, hogy a pletykalapok nem írnak igazat. Te magad is ezt mondtad. Az emberek szórakozásból olvassák őket, nem a valóság miatt.

– De akkor is hisznek nekik – nyögte Marisol. – Valamennyi igazság mindig van a lapokban, épp elég, hogy a hazugságok valódibbnak tűnjenek. Ha ma este elmegyek, mint írják, az emberek ezt bizonyítéknak fogják tekinteni arra, hogy minden helytálló, amit rólam olvastak.

– Cáfold meg őket. Ha ma este eljössz, és én nem változom kővé, az emberek tudni fogják, hogy eszed ágában sincs engem megátkozni.

– És ha történik valami borzalmas, és engem hibáztatnak majd érte?

Evangeline el akarta mondani a mostohanővérének, hogy nem kell aggódnia a Végtelen Éjt sújtó katasztrófák miatt. De nem állt hatalmában ezt megígérni, pláne, hogy Jacks is ott lesz este.

– Kizárt, hogy ma este katasztrófa történik, sokkal valószínűbb, hogy azért tesznek majd szemrehányást, ha nem jössz el. Könnyű gonosztevőt faragni egy árnyékból, de bárki, aki megismer, látni fogja, hogy milyen figyelmes, kedves és gyengéd vagy.

– Szerintem túlbecsülsz – szipogta Marisol. – Csak hadd maradjak itt! Ebben a ruhában úgy festesz, akár egy hercegnő, és ha magaddal viszel, rontom az esélyed, hogy valóban azzá válj. Senki sem akar egy elátkozott sógornőt.

– Nem vagy elátkozva. Engem pedig nem érdekel, mi lesz a herceggel. – Evangeline kísértésbe esett, hogy kimondja: azok után, amiket lehoztak róla a reggeli pletykalapok, csekélyek az esélyei Apollónál. De Evangeline valójában nem hitt ebben. Úgy gondolta, hogy még mindig lehet esélye Apollónál, vagy egy másik boldog befejezésre, és ugyanezt gondolta Marisolról is. Marisolnak köze sem volt azokhoz a pletykákhoz és hazugságokhoz, amelyek a lapokban jelentek meg róla. És ha ketten érkeznek ma este, mosolyogva, boldogan és félelem nélkül, az emberek képesek lesznek meglátni az igazságot, és nem hisznek majd többé a hazugságoknak.

– Részben azért egyeztem bele ebbe az utazásba, mert magammal akartalak hozni. Úgy gondoltam, ha velem jössz, talán visszatér az önbizalmad, és itt mindent újrakezdhetsz. A Végtelen Éj nem egy egyszerű bál, hanem lehetőség, hogy megváltoztassuk az életünket, és olyan lehetőségekhez jussunk, amilyeneket mások egész életükben keresnek, akár egy tündérmesében. Ezen az éjszakán újra feltalálhatod magad, elkápráztathatsz mindenkit, és bebizonyíthatod minden bolondnak, aki hitt a pletykalapoknak, hogy nem vagy annyira féltékeny rám, hogy előállj egy mágikus tervvel, amivel újra kővé változtathatsz.

– A te szádból úgy hangzik, mintha rettentő erős lennék – szipogott megint Marisol, de ezúttal valamivel közelebb járt a nevetéshez.

Úgy tűnt, meggondolja magát. A hangja derűsebb lett, és pont alkalomhoz illő rózsaszínben játszott az arca.

– Elmegyek veled a bálba, de csak mert nagy butaság lenne azt hinnem, hogy ronthatok az esélyeiden, amikor ilyen gyönyörű vagy. Fogadni mernék, hogy ötször felkérnek, mire a herceg kiválasztja az első táncpartnerét ma este. – Marisol kesztyűs ujjával megérintette az Evangeline szoknyájából lógó több száz selyemvirág egyikét. – Jaj, ne! – A szövetibolya Marisol ujjai közt leszakadt a ruháról. – Annyira sajnálom…

– Semmi gond – felelte Evangeline. – Észre sem lehet venni. – Olyan sok virág volt a ruhán, hogy nagyon alaposan meg kellett nézni ahhoz, hogy valakinek feltűnjön az az egy hiányzó ibolya. De Evangeline tekintete mégis visszatért a szoknya sérült részéhez, ahol a virág volt. Öt lila színű fonál lógott belőle. Vastag cérnaszálak, amelyek nem szakadnak el egykönnyen.

Lehetséges, hogy Marisol szándékosan tépte le a virágot? Evangeline igyekezett elhessegetni az átkozott gondolatot.

Csak Kristof cikke ültette el benne a kételyt, felszínre hozva a gyanakvását, amit próbált maga mögött hagyni délen. Marisol nem az ellensége. Marisol sosem ártana neki szándékosan, nem tenné tönkre a ruháját.

De Evangeline kételkedése olyan volt, akár a só. Nem sok kellett belőle, mégis megváltoztatta a gondolatainak ízét. Felidézte, hogyan borult tegnap árnyék Marisol arcára, miután elolvasta a pletykalapot, amely az egyik esélyesnek kiáltotta ki Evangeline-t. És Marisol ma egyedül járt-kelt a városban. Evangeline még mindig hinni akart abban, hogy a mostohanővére véletlenül ment be egy varázsboltba, de mi van, ha Marisol tényleg féltékeny? Ha a féltékenysége rávette, hogy a mágiától való félelme ellenére bemenjen a boltba?

– Hölgyeim, remélem, mindketten készen állnak! Ideje indulni. – Frangelica barátságos hangjához két vidám kopogás társult az ajtón.

Egy perccel később már mind kifelé tartottak a fogadóból egy fogat felé, amelyet négy fekete ló húzott, sötétek, mint a gyanú, amelytől Evangeline továbbra sem bírt szabadulni. Nem akart rosszat gondolni a mostohatestvéréről, de az az igazság, hogy Kristof Evangeline-nel kapcsolatos megfigyelései a tegnap éjszakáról többnyire pontosnak bizonyultak, tehát lehetséges, hogy Marisolról is igazat írt.

– Bocsánat – torpant meg Evangeline, mielőtt beszállt volna a hintóba. Ha Kristofnak igaza volt Marisollal kapcsolatban, Evangeline-nek tudnia kell, mielőtt odaér a bálba. – Úgy látszik, bent felejtettem a kesztyűmet. Rögtön itt vagyok.

Visszasietett a fogadóba, és felrohant a lépcsőn nem éppen futáshoz tervezett virágos szoknyája forgatagában. Gyorsnak kellett lennie, és megbizonyosodnia róla, hogy a mostohanővére nem jön utána. Ha tévedett Marisollal kapcsolatban – és biztos volt benne, hogy tévedett –, akkor nem akarta, hogy rajtakapja, miközben átkutatja a szobát a varázskönyvek után. Ha a mostohanővére tudná, hogy még Evangeline is kísértésbe esett, hogy elhiggye, amit Kristof Knightlinger írt, attól megszakadna a szíve.

Amint felért a lakosztályukba, Evangeline elment a társalgóban az asztal mellett, ahol szándékosan otthagyta a kesztyűjét, és egyenesen bement Marisol szobájába. A kandallóban még égett a tűz, meleg fénybe vonva a hálószobát, amely ugyanolyan volt, mint Evangeline-é, eltekintve a vanília és a tejszín illatától, amely mindig körüllengte a mostohanővérét.

Voltak könyvek a szobában, de nem tűntek mágikus jellegűnek. Egy halom vastag rózsaszín szakácskönyv várt az éjjeliszekrényen.

Az ősi Észak receptjei: ötszáz év után először fordításban

Hogyan süssünk úgy, akár egy sütőmanó?

Édes só: minden titkos összetevője

– Evangeline…

Marisol hangjára megállt az idő.

Evangeline megpördült, és meglátta a mostohanővérét az ívelt ajtónyílásban.

Ma mintha mindenki titokban osont volna a háta mögé. Nem… javította ki gyorsan magát Evangeline. Marisol nem osont. Csak őt kötötte le túlzottan, hogy rábizonyítsa a boszorkányságot, és nem hallotta meg, amikor belépett.

– Mit keresel a szobámban? – Egy apró, zavart ránc vesszőként görbedt Marisol két csinos szemöldöke között.

– Sajnálom, én… – Evangeline tekintete őrülten cikázott a szobában, miközben azt kereste, mit felelhetne. – Nem láttad véletlenül a kesztyűmet?

– Ezt keresed? – tartott fel Marisol egy pár krémszínű kesztyűt. – Az asztalon volt a nappaliban.

– De buta vagyok! – nevetett fel Evangeline, de nem tűnhetett meggyőzőbbnek Marisol iménti mosolyánál.

A ránc Marisol szemöldöke között már inkább kérdőjelre emlékeztetett. Most rajta vett erőt a kétely. Nem sokáig nézett így, de ez elég volt ahhoz, hogy emlékeztesse Evangeline-t, nem csak azt titkolja, miért jött be a szobájába. A mostohanővérével ellentétben neki tényleg van mit elhallgatnia. És ha Marisol valaha rájön, az sokkal több fájdalmat fog okozni neki, mint Evangeline múló kétségei – Evangeline-t pedig borítékolhatóan teljesen tönkreteszi.

18

AMIKOR EVANGELINE MÚLT ÉJJEL kilépett a hintóból, csak felhők, köd és a kapu fogadta. De most, ahogy Marisollal megérkeztek a Végtelen Éj első éjszakájára, alig tudta kivenni a ma esti új kaput az izmos fejszezsonglőrök és a páncélos lovak hátán szaltózó akrobaták között.

Buggyos ruhaujjú dalnokok zenéje szállt a hosszú ezüstszínű köntösökbe varázslónak öltözött ősz férfiak és a gyöngyöző áfonyabortól a habzó szerencsepuncsig mindenfélével teli hatalmas üstök körül. Habár a legtöbben a mellettük álló nők köré gyűltek, akik drágakőként csillogó üvegekben árulták Fortuna Fantasztikus Folyékony Finomságait.

Evangeline még be sem ért a hivatalos bálra, máris egy északi tündérmese kezdetén érezte magát, ahol mindenből egy kicsit több van a kelleténél. A boldogság szinte tapintható volt, érezni lehetett a varázslat ízét a levegőben, és az égbolt mintha kicsit közelebb jött volna a földhöz. Evangeline úgy érezte, ha lenne egy tőre, fel tudná vágni az éjszakát, akár egy tortát, és elcsenhetne belőle egy darabot, hogy beleharapjon a csodálatos sötétségbe.

Annak ellenére, hogy a kissé mágikus dolgoktól visszahőkölt, úgy tűnt, Marisol is jól érzi magát. Minden feszélyezettsége és kételye eloszlott, Evangeline pedig remélte, hogy semmi sem történik az éjszaka folyamán, ami visszahozhatná ezeket.

Evangeline gyorsan körbenézett Jackset keresve, és megkönnyebbült, hogy nem látta a boltíves kapu alatt a belépésre várakozó emberek között. Nem mintha el tudta volna képzelni, hogy a Fátum bármiért is sorban álljon. Ha Jacks itt volt, akkor valószínűleg már bejutott a bálra, hanyagul nekidőlt egy fának, és almacsutkákat dobált a tánctérre.

Az eddig szunnyadó pillangók Evangeline hasában mozgolódni kezdtek. Tényleg remélte, hogy találkozhat ma este Apollóval, mielőtt Jacks rátalálna.

Már csak ketten álltak előtte és Marisol előtt. Két lány, akiknek a fűzőjét könyvek bőrgerince alkotta, szoknyájuk pedig románcok lapjaiból állt.

Evangeline hallotta az első könyvekbe öltözött lány kuncogását, ahogy az közelebb ért a bejárathoz. Nem olyan volt a kapu, mint az előző éjjel. A tetejére a Megtalálhatod, amit keresel szöveget festették, és a különféle szimbólumok helyett két alakot véstek az oldalába – egy vőlegényt és egy menyasszonyt. A vőlegény markáns arcvonásai Apollo herceget idézték, de a menyasszonyt ábrázoló véset folyamatosan változott, és így mindig azt a lányt ábrázolta, aki átlépni készült a kapun.

Evangeline látta a színtiszta örömöt a közvetlenül előtte belépő lányok arcán. Áradt belőlük a reménykedés, tisztán, akár az üvegen átszűrődő fény, mintha meg lettek volna győződve róla, hogy Apollo herceg kettejük közül választ valakit.

Talán ebben rejlett a Végtelen Éj igazi varázslata – nem a dalnokokban és a mágusokban, hanem a hihetetlen reményben, amelyet mindenki megtalált benne. Volt valami fantasztikusan elbűvölő a gondolatban, hogy valaki sorsa egyetlen csodálatos éjszaka alatt megváltozhat. És Evangeline érezte ezt az erőt, ahogy átlépett a kapun.

Meleg szellő cirógatta a bőrét, és rekedt suttogást hallott. Már vártunk rád…

Még egy lépés, és a levegő megtelt a forralt almabor és a lehetőségek fűszeres illatával. Evangeline megfeszült, amikor megérezte az almaillatot, viszont a maradék két sebhely nem égett a csuklóján, és nem látott egyetlen fájdalmasan jóképű fiatalembert sem hullámos sötétkék hajjal.

Ma este egy régi kőkastély báltermében járt, és Evangeline még sosem látott ennyi álmélkodó arcot. A legtöbb hölgy – és az urak közül is számosan – felfelé figyelt a faliszőttesek és a díszes balkonok irányába Apollo koronaherceget keresve, de legalább ennyien szó szerint magukon kívül voltak a bálon.

A nagyteremben mindenfelé hatalmas ajtók magasodtak, amelyekre olyan szavakat égettek, mint lehetőség, rejtély és kaland. Evangeline nézte, ahogy két egymás kezét fogó fiatalember eltűnik a szerelem feliratú ajtó mögött. Közvetlenül mögöttük egy szalmaszőke lány fején papírkoronával bizonytalanul nagy levegőt vett, ahogy fellépett egy hatalmas fekete-fehér sakktáblára. Voltak más játékosok is a táblán, mind vagy futárköpenyt viseltek színes szűk kabátjuk felett, parasztkesztyűt, netán más jellegzetes öltözetet, miközben olyan sakkot játszottak, ahol az emberi bábuk megcsókolták, nem pedig leütötték egymást a táblán.

Evangeline furcsán belepirult, ahogy egy gyalog ajka összeforrt egy fekete bőrbe öltözött lovagéval.

– Ez tényleg mókás játék! – mondta LaLa, aki csillogó arany- és narancsszínben tűnt fel mellette. Pánt nélküli ruhája illett a barna karján lévő sárkánytűz-tetoválásokhoz, és felvágott szoknyája úgy lobogott a lába körül, mintha tüzet fogott volna.

– Csodásan nézel ki! – mondta Evangeline. – Ma este a világ összes gyertyája elbújhat mögötted!

– Köszönöm! Mindig féltékennyé akartam tenni a tüzet! – pukedlizett LaLa. – Most pedig vissza a játékhoz – folytatta, és a sakktábla felé biccentett, ahol a papírkoronát viselő fiatal nő lábujjhegyre állt, hogy megcsókoljon egy fekete futárköpenybe bújt magas fiatalembert. A lány keze remegett, de az arca izgatottan elpirult, és a fiú ugyanilyen feszültnek tűnt. Teljesen mozdulatlanul állt. Evangeline nem bírta eldönteni, hogy a csóktól fél, vagy attól, hogy a lány esetleg meggondolja magát.

Evangeline-nek szöget ütött a fejébe, hogy ez a játék talán jót tenne a mostohanővérének, és javíthatna vele az önbizalmán, de úgy tűnt, Marisol még nem ért át a kapun.

– Kipróbálod? – kérdezte LaLa.

– Nem egészen értem, hogy működik – felelte Evangeline.

– Csóksakkban nincs sok szabály. A két térfélen egy-egy játékos mozgatja az emberi bábukat, összepárosítva őket, amíg egy pár úgy nem dönt, hogy mindenki közül egymást csókolnák meg a legszívesebben.

– Van nyertese a játéknak, vagy az egész csak ürügy arra, hogy az emberek csókolózzanak? – kérdezte Evangeline.

– Számít? Ezek csak csókok… – zárta le LaLa egy sóhajjal.

– Te miért nem játszol? – kérdezte Evangeline.

– Játszanék, de muszáj szerencsét próbálnom Apollo hercegnél. – Ezzel látványosan az egyik üres beltéri balkonra emelte a tekintetét, és vágyakozó pillantást vetett felé.

Evangeline lopva körbenézett a bálon egy másik herceget keresve. Könnyen magával ragadhatta volna az ünnepély, de résen kellett lennie. A sebhelyek a csuklóján még mindig nem égtek, de nehezen hitte, hogy Jacks még nem ért ide. Úgy tűnt, mindenki itt van. A kastély gyorsabban telt meg emberekkel, mint egy süllyedő hajó beömlő vízzel.

Talán csak jobban kellene figyelnie. A tekintete végigsiklott a zsúfolt báltermen, férfiról férfira ugrott, mígnem… Jacks.

A szíve kihagyott egy ütemet.

A tánctér szélén egy szárnyas fotelben henyélt, miközben az egyik kezében egy fekete almát dobált.

Olyannak tűnt, mint egy rossz döntés, amelyet egy balszerencsés valaki készül meghozni. Éjkék haja kócos volt, és cobolyprém pelerinje hetykén odavetve lógott az egyik válláról, felfedve félig begombolt, füstszürke szűk kabátját.

Eldobta az almát, otthagyta a pamlagot, és odalépett egy közeli lányhoz, aki habos cukorrózsaszín ruhát viselt. Egy lányhoz, aki kísértetiesen hasonlított Marisolra.

Evangeline pislogott, hátha mindez eltűnik, és helyette azt fogja látni, hogy Jacks egy rózsaszín puncsszökőkúttal társalog. De a lány határozottan Marisol volt, és olyan fényesen mosolygott, hogy Evangeline szinte a bálterem másik feléből is látta a ragyogását.

Egyáltalán mikor jutott be a fogadásra?

Evangeline azt feltételezte, hogy a kapu pontosan oda viszi a mostohanővérét, ahová őt, de vagy nem így történt, vagy miután nem találta Evangeline-t, Marisol átvágott a báltermen, aztán egyenesen odament Jackshez, akár egy ártatlan nyuszika a vadászhoz.

Evangeline elborzadva figyelte, ahogy Marisol szemérmesen elmosolyodik. Jacks csábosan elhúzta a száját, és úriemberként meghajolt. Múlt éjjel Jackset nem érdekelte senki Evangeline-en és Apollón kívül, de most úgy festett, mintha táncra kérné Marisolt.

Evangeline keble kellemetlenül elszorult. Az összes fiatal férfi közül, akikkel a mostohanővére megismerkedhetett volna a Végtelen Éjen, miért pont Jackset kellett választania? Gyanította, hogy ez nem véletlen egybeesés. Még mindig fogalma sem volt róla, hogy valójában Jacks miféle játékot űz, de nem hagyhatta, hogy szegény Marisolt is belerángassa. Már így is annyi csapás érte!

Evangeline-nek távol kellett tartania magát Jackstől, de nem hagyhatta, hogy ártson a mostohanővérének.

LaLához fordult, hogy kimentse magát, amikor az egész kastély morajlani és remegni kezdett. A kőbalkonok megteltek ropogós rézvörös zubbonyt viselő trombitásokkal.

Mindenki felnézett. Aztán az Őfelsége feliratú ajtó felé fordultak, amely kitárult, és Apollo Acadian koronaherceg egy aranyszínű paripán belovagolt a bálterembe.

– Őfelsége!

– Apollo herceg!

– Szeretlek! – kiabálták az emberek, mintha nem bírnának magukkal.

Apollo kevésbé tűnt előkelőnek, mint az előző éjjel. Nem viselt koronát, és még szűk kabátot sem öltött. Ma este vadásznak öltözött kopott csizmában, barna bricseszben, nyitott nyakú ingben és bőrszíjakkal keresztezett szőrmemellényben, amelynek hátán aranyíjat és -vesszőket viselt.

Lehetett volna az Íjász Evangeline kedvenc északi meséjéből, Az íjász és a róka balladájából. Ahogy a herceg végignézett a termen, a tekintete ugyanolyan hevesen izzott, mint amikor a távozó Evangeline-t figyelte a balkonról múlt éjjel.

– Szerintem téged keres – karolt belé LaLa, közel húzva magához a lányt, miközben felsikkantott. – Bizonyára te vagy a rókája!

– Az jó vagy rossz? – motyogta Evangeline. – Még mindig nem tudom, hogy végződik az a mese.

– Arra senki sem emlékszik, de nem számít. A herceg nem újrajátszani akarja a mesét. Romantikus gesztust tesz!

Evangeline-nek elakadt a szava. Apollóra tényleg hatással volt a tegnap éjjeli csók.

Kísértésbe esett, hogy újra megkeresse a Szívek Hercegét, és kiderítse, mit gondol erről. De nem bírta levenni a szemét a Fenséges Észak hercegéről, ahogy annak aranysárga paripája lelassította lépteit, és megállt a bálterem közepén.

– Jó estét! – közölte Apollo, mély hangja elcsendesítette az alattvalóit. – Tudom, hogy öt lányt kellene felkérnem táncolni, de ma este nem áll módomban teljes egészében eleget tenni ennek a hagyománynak. – Elhallgatott, kissé letörtnek tűnt. – Ma este egyetlen lánnyal óhajtok táncolni. – Sötét tekintete végre rátalált Evangeline-ére. És a pillantása farkaséhes volt.

Evangeline lába remegett, mint a puding. A hölgyek a bálteremben mind elaléltak.

– Tudtam – károgta LaLa.

– Itt állsz mellettem. Lehet, hogy téged néz – suttogta Evangeline.

– Tudod, hogy nem így van. Még többen hüledeztek.

Apollo leszállt a lóról, majd szemérmetlen magabiztossággal elindult Evangeline felé, ahogy csak az mozoghat, akit még sosem utasítottak vissza.

Evangeline kihúzta a karját LaLa karjából, és pukedlizve előrelépett.

De Apollo megállt pár lépéssel távolabb, és egy másik lánynak nyújtotta a karját. A nagyon csinos, estélyi ruhát viselő lánynak egy vékony aranydiadém ragyogott az egyenes szálú, hosszú fekete hajában.

Evangeline mintha visszaváltozott volna kővé.

LaLa gyorsan újra megfogta a karját, és visszahúzta a lányt a tömegbe, de addigra már többek nevetése és kuncogása elérte a fülüket.

– Láttad?

– Azt hitte, a herceg érte jön.

– Ne foglalkozz velük! – tanácsolta LaLa. – Én is azt hittem, hogy téged fog felkérni.

– Azt hiszem, megtanultam a leckét, hogy ne hallgassak a pletykalapokra – próbálta Evangeline elviccelni, remélve, hogy így visszafojthatja szégyenkönnyeit.

LaLa kedvesen kinevette, de a hangját hamar elnyomta a többiek zsivaja. A csinos lány, akit Apollo kiválasztott, a szerencsés Serendipity Skystead hercegnő volt, és most úgy tűnt, mindenki erre számított.

– Tudtam.

– Nagyon művelt… és huszonhét nyelven beszél.

– A családja kiváló vérvonalból származik. Mást nem is választhatott volna.

Evangeline minden egyes megjegyzéstől kisebbnek érezte magát, összezsugorodott a tömegben, miközben próbálta kizárni a hangokat és elfojtani növekvő szégyenérzetét.

Butaság volt. Még csak nem is ismerte a herceget. Nem kellene ennyire nyomorultul éreznie magát, de nehéz volt elhinni, hogy így végződik az északi kalandja, még mielőtt egyáltalán elkezdődött volna. A lelke mélyén azt hitte, hogy a csókja hatással volt a hercegre, miközben talán csak őrajta hagyott nyomot. Evangeline kibontakozott LaLa karjából.

– Szerzek egy kis puncsot. – Eleget, hogy belefulladjon.

Nem áll jól neked az önsajnálat, Kisróka.

Evangeline ledermedt.

A halk hang a fejében nagyon hasonlított Jacksére. Sosem hallotta így a hangját. Abban sem volt biztos, hogy ez tényleg Jacks – lehet, hogy csak képzeleg –, de eszébe jutott róla Marisol, és az, hogy azóta sem sietett a segítségére.

Evangeline a mostohanővérét és Jackset keresve pásztázta a báltermet, de nem találta őket. A tömeg túl sűrű volt.

– Elnézést! – szólalt meg mögötte egy mély hang. Felettébb hasonlított Apollo hercegére, de Evangeline okosabb volt annál, mintsem bedőljön egy újabb szánalmas érzékcsalódásnak, és azt higgye, hogy a herceg a puncsszökőkút mögött rejtőzik.

– Evangeline… – A hang most kicsit hangosabb lett, majd puha bőrkesztyűk érintették a lány fedetlen vállát. – Megtennéd, hogy megfordulsz? Gyönyörű a hátad, de az arcodat is szeretném látni.

Evangeline megkockáztatott egy óvatos pillantást a válla fölött.

Apollo herceg közvetlenül mögötte állt. Esküdni mert volna, hogy a herceg magasabb, mint emlékezett rá, és kissé félénkebb mosollyal néz rá, mint amivel a báltermet szemlélte. Épphogy begörbítette az ajkait.

– Üdvözöllek újra! – A herceg hangja rekedt volt, és halk. – Úgy festesz, akár egy valóra vált álom.

Valami ellágyult Evangeline-ben. De a korábbi tévedése után félt belegondolni, miért áll előtte a herceg úgy, mintha komolyan beszélne.

Kisebb tömeg verődött össze körülöttük, és az emberek nem is próbáltak úgy tenni, mintha nem őket bámulnák.

Miközben próbált nem tudomást venni róluk, Evangeline végre a herceg felé fordult, és magabiztosan pukedlizett előtte.

– Örülök, hogy újra találkozunk, Őfelsége.

– A múlt éjszaka után reméltem, hogy egyszerűen Apollónak szólítasz majd. – A szájához emelte a lány kezét, és óvatos, szinte tiszteletteljes csókot nyomott rá.

Evangeline enyhén beleborzongott az érintésbe, de a bronzszín szempárban égő pillantásától elakadt a lélegzete. Érezte, hogy lába újra elgyengül, és hogy olyasmikben reménykedik, amikben nem kellene.

Várta, hogy mondjon még valamit, de a herceg csak nyelt egyet. Többször egymás után. Az ádámcsutkája fel-le mozgott. Láthatóan elakadt a szava. Ideges. Evangeline idegessé tette a herceget, aki múlt éjjel még a balkonon heverészett.

Ettől Evangeline-nek megjött a bátorsága, hogy azt mondja:

– Azt hittem, ma este csak egy hölgyet kérsz fel táncolni.

– Azt sem tettem volna meg, de sajnos a törvények miatt kénytelen vagyok felkérni legalább egyvalakit. – Megint nyelt egyet, és a hangja utána kicsit elmélyült. – Szívem szerint téged kértelek volna fel, de tudtam, ha a karomban tartalak, nem bírtam volna ki a tánc végéig, hogy ne tegyem ezt meg.

Apollo fél térdre ereszkedett.

Evangeline hirtelen levegőt venni is elfelejtett.

Az lehetetlen, hogy tényleg ezt tegye! Belegondolni sem mert, hogy most mit művel a herceg – azok után nem, hogy akkora hülyét csinált magából az imént.

De az embereknek, akikről próbált nem tudomást venni, bizonyára ugyanaz járt a fejében, amire ő gondolni sem mert. Megint felerősödött a sutyorgás, és tömeg verődött össze körülöttük, báli ruhák, selyemkabátok és döbbent arcok gyűrűjébe zárva Evangeline-t és Apollót. Látta köztük a szélesen vigyorgó Marisolt. Jackset nem találta, de eltűnődött rajta, mit gondolhat erről. Még mindig nem tudta, mit akarhat a Szívek Hercege. De ha Jacks Apollo riválisa, akkor elképzelhetetlen, hogy ezt is ő tervelte ki.

Apollo a lány mindkét kezét meleg szorításába fogta.

– Téged akarlak, Evangeline Fox. Balladákat akarok rólad írni a Farkasok Csarnokának falaira, és kardokkal a szívembe vésni a nevedet. A feleségemnek akarlak, a hercegnémnek és a királynémnak. Légy a feleségem, Evangeline, és hadd adjak meg neked mindent.

Újra az ajkához emelte a lány kezét, és ezúttal úgy nézett Evangeline-re, mintha a forgatag körülöttük nem is létezett volna. A tekintete nagy szavak nélkül is beszédes volt. És a lány egyetlen szót látott benne: akarlak! Apollo jobban akarta őt, mint bárki mást a bálteremben.

Még soha senki nem nézett így rá – még Luc sem. Sőt, már maga elé sem tudta idézni Lucöt. Csak a vágyakozást, a reménykedést és a leheletnyi félelmet látta Apollo arcán, nehogy nemet mondjon. De hogy is tehetné?

Hónapok óta először a szíve majd’ kiugrott a helyéről.

Így amikor Evangeline szóra nyitotta a száját, pontosan azt mondta, amit a legtöbb lány mondana, ha egy koronaherceg megkérné a kezét egy elvarázsolt bálterem közepén:

– Igen.

19

AMINT EVANGELINE KIPRÉSELTE magából az igent, a magasból boldog trombitaszó harsant, az egész bálterem tapsban tört ki, és Apollo gálánsan a karjába vette.

A herceg mosolyából áradt az öröm. Akár meg is csókolhatta volna. Leengedte a szemhéját, az ajka közeledett. És…

Evangeline próbált közelebb hajolni hozzá.

Egy tündérmese sűrűjében találta magát, egy elvarázsolt kastély kellős közepén lebegve, ahol egy herceg tartotta a karjában, aki az összes lány közül őt választotta.

De ahogy a herceg közelebb hajolt, hogy megcsókolja, Evangeline-nek egy másik csók jutott eszébe. A legutóbbi csókjuk, amit Jacks rendezett meg, a lány előtt ismeretlen okokból. És ha Jacksnek ez volt a célja? Evangeline nem akart arra gondolni, hogy az eljegyzés Jacks műve. Nem tudhatta előre, hogy egyetlen csók ekkora hatással lesz – és Evangeline nem értette, Jacks miért akarná ezt az eljegyzést. Sokkal könnyebb és kényelmesebb volt azt képzelni, hogy egyáltalán nem ezt akarta.

Nem azt mondják, hogy a Fátumok féltékenyek?

– Jól vagy? – Apollo meleg keze felkúszott a gerincén, lágyan masszírozta, mintha egy rossz álomból akarná felébreszteni. – Ugye nem gondoltad meg magad?

Evangeline félénken levegőt vett.

Még mindig nem látta Jackset a tömegben, de úgy érezte, mintha az egész birodalom őket bámulná. Az emberek köréjük gyűltek a bálteremben, és ki ámuldozó, ki irigy pillantásokat vetett rájuk.

– Túl sok volt egyszerre. – Apollo ujjai rátaláltak az állára, és a sajátja felé emelték a lány arcát. – Sajnálom, kedvesem. Bárcsak ezt kettesben tehetnénk! De félrevonulni később még rengeteg alkalmunk lehet. – Megdöntötte a fejét, készült még egyszer közelebb hajolni a csókhoz.

Evangeline-nek csak le kellett hunynia a szemét, és visszacsókolni. Ez volt az esélye a boldog befejezésre. És amikor félretette a kételyeit, tényleg boldognak érezte magát. Ebben reménykedett, kizárólag ezért jött Északra. Egy olyan románcra vágyott, mint a szüleié. Szerelmet kívánt első látásra, egy esélyt a hercegnél, és most megkapta.

A herceg felé emelte a fejét.

Apollo ajka azelőtt rátalált a szájára, hogy a lány lehunyhatta volna a szemét. Múlt éjjel a herceg tétovázott, de most egy olyan férfi magabiztossága szállta meg, akinek még sosem mondtak nemet. Az ajka puha volt, a csókja pedig, mint a lány ruhájáról lehulló virágok és a tömegből felszálló döbbent sóhajok. A herceg a karjába vette, megfordult vele, és csókolta, csókolta, csókolta. Az a fajta csók volt, amelyből a lázálmok épülnek, túlvilági szédítő hév és borzongató érintés, amit ezúttal Jacks sem szakította félbe. Evangeline nem érezte a vállán Jacks hűvös kezét, és nem hallotta a fejében a hangját, ahogy közli vele, hogy hibát követett el. Csak Apollo suttogását hallotta, ahogy megígéri, hogy teljesíti minden vágyát.

20

APJA HALÁLA UTÁN Evangeline gyakran álmodott arról, hogy még mindkét szülője él. Álmában a régiségboltban állt az ajtó mellett, kinézett az ablakon, és várta, hogy megérkezzenek. Látta, ahogy közelítenek az utcán, kéz a kézben, és amint elérték az ajtót – amint meghallotta volna a hangjukat, és az ölelésükbe vonhatták volna –, Evangeline felébredt. Mindig elkeseredetten próbált visszaaludni, csak hogy még egy percig álmodhasson.

Ezek az álmok voltak napjainak fénypontjai. De most ébren is úgy érezte, mintha álmodna. Egy kicsit hihetetlen és egy kicsit csodálatos. Eleinte nem merte kinyitni a szemét. Oly sokáig kergette illékony reményeit, hogy még mindig félt, hogy kipukkanhatnak, akár egy szappanbuborék. Félt, hogy egyedül találja magát egy zsúfolt valendai szobában.

De Valenda egy fél világgal arrébb volt, és Evangeline arra készült, hogy soha többé ne legyen egyedül.

Amikor kinyitotta a szemét, továbbra is Valorfellben volt a Hableány és a Gyöngyök kincsesládát mintázó ágyában, a herceg jegyeseként!

Evangeline nem bírta elfojtani az arcán szétterjedő mosolyt, sem a mellkasából feltörő kuncogást.

– Hála az égnek! Végre felébredtél! – Marisol dugta be a fejét az ajtón, magával hozva a szomszéd szoba kandallójának melegét. Egy ideje ébren lehetett. Már fel is öltözött egy barack- és krémszínű ruhába, világosbarna haja takarosan befonva, és két csésze gőzölgő teát tartott a kezében, amelyek magyal és fehér menta illatával töltötték meg Evangeline szobáját. Mindketten nagyon elfáradtak, mire hazaindultak a bálról, szó szerint összeestek a hintóban, és végigaludták az utat a fogadóig.

– Egy angyal vagy. – Evangeline felült, és hálásan elfogadta a csésze forró teát.

– Nem is értem, hogy bírtál elaludni a tegnap este történtek után – áradozott Marisol, de a hangja természetellenesen magas volt, és az ujjaiban remegett a teáscsésze.

Bár Marisol izgatottnak tűnt, Evangeline úgy gondolta, nem lehetett könnyű neki végignézni, ahogy ő megtalálja a boldog befejezését, miközben az emberek a mostohanővérét továbbra is Elátkozott Menyasszonynak nevezik.

És ez mind Evangeline miatt…

Most már még több vesztenivalója lenne, ha elmondaná az igazat Marisolnak a Jacksszel kötött alkujáról.

A teának hirtelen sós könnyíze lett, miközben Marisol tovább beszélt.

– Apollo herceg lánykérése a legromantikusabb dolog volt, amit valaha láttam… talán még sosem történt ehhez fogható. Olyan gyönyörű menyasszony leszel!

– Köszönöm – mondta Evangeline halkan. – De nem muszáj erről beszélnünk.

Marisol összevonta a szemöldökét.

– Evangeline, nem kell elrejtened a boldogságod, csak hogy én jobban érezzem magam. Hercegné leszel. Nálad senki sem érdemli meg jobban. És igazad volt a tegnap estével kapcsolatban. Senki sem nézett rám úgy, mint az Elátkozott Menyasszonyra. Valaki még táncolni is felkért. Láttad? – Marisol beharapta az ajkát, és elmosolyodott. – Szerintem ő itt a legjóképűbb férfi… persze Apollo herceg után. Sötétkék haja volt, és világoskék szeme, és igazán rejtélyes mosolya. Jacksnek hívják, és már most abban reménykedem…

– Ne!

Marisol úgy tántorodott hátra, mintha arcul csapták volna.

Evangeline elszégyellte magát. Nem akart így ráförmedni, de meg kellett védenie a mostohanővérét Jackstől.

– Bocsánat. Csak ijesztő dolgokat hallottam róla. Marisol összeszorította a száját.

– Tudom, hogy téged a tenyerükön hordoztak a pletykalapok, de okosabbnak hittelek annál, mint hogy odafigyelj rá, milyen ocsmányságokat suttognak mások háta mögött.

– Igazad van, nem lett volna szabad a pletykákra hallgatnom, de itt nem csak szóbeszédekről van szó. – Evangeline ezúttal próbált finomabban fogalmazni. – Találkoztam Jacksszel. Ott volt a fogadáson első este… és nem hiszem, hogy hozzád való.

Marisol felhorkant.

– Nem jut mindünknek herceg, Evangeline. Néhányan örülhetünk, ha egyáltalán érdeklünk valakit.

– Marisol, én…

– Nem, ne haragudj! – fakadt ki Marisol teljesen elsápadva. – Nem lett volna szabad ezt mondanom. Így az anyám beszél, nem én.

– Semmi baj – felelte Evangeline.

– De baj. – Marisol lenézett a teafoltra, ami az imént löttyent a szoknyájára, és könnybe lábadt a szeme. De Evangeline tudta, hogy valójában nem a szoknya miatt sír.

Marisol leült az ágy szélére, továbbra is a foltra meredt a ruháján, miközben a hangja távolinak hangzott.

– Játszottad kis korodban azt a játékot… amikor körbe vannak rakva a székek, és ha elhallgat a zene, találnod kell egyet, amelyikbe leülhetsz? De sosincs elég szék mindenkinek, úgyhogy valaki ülőhely nélkül marad a körből, és aztán kiesik a játékból. Így érzem magam, mintha lemaradtam volna a székről, és most kiraknának a játékból.

Marisol a sírás határán sóhajtott, mire Evangeline szíve is elszorult.

Mindig nehezen találta meg a hangot Marisollal. Sosem tűnt úgy, mintha sok közös dolog lenne bennük, eltekintve Luctől, ami borzalmas közös pontot jelentett. De most ez tűnt a legkevesebbnek.

Ahogy Marisolra nézett, Evangeline-nek eszébe jutottak a hónapok, amikor a könyvesboltban dolgozott, és kezdte úgy érezni magát, mint az egyik elfelejtett regény hátul, a használt könyvek polcán, magányosan, akivel a kutya sem törődött. De Evangeline mindig reménykedett benne, hogy megváltoznak a dolgok. Lehet, hogy elveszítette a szüleit, de az emlékükbe még kapaszkodhatott, a történeteikbe és a bátorító szavaikba. Marisolnak azonban csak az anyja volt, aki ízekre szedte, ahelyett, hogy építette volna.

Evangeline félretette a teát, átcsúszott az ágyon, és szorosan megölelte Marisolt. Nem hitte, hogy lesz valaha olyan bátor, hogy beszéljen neki Lucről, vagy bevallja, mi történt az esküvőjük napján. De akkor is keresni fogja a módját, hogyan tehetné mindezt jóvá, főleg, hogy most Apollo révén tökéletes helyzetbe került hozzá.

A mostohanővére szipogva közelebb hajolt Evangeline-hez.

– Bocsánat, hogy belerondítok a boldogságodba.

– Nem rondítasz bele semmibe, és semmiből nem estél ki. Északon még csak nem is játsszák azt a zenés-székes játékot. Azt hallottam, hogy betiltották, és a csóksakk vette át a helyét. – Amint ezt kimondta, Evangeline máris látta maga előtt, hogy szervez a mostohanővérének egy partit a vidék összes szóba jöhető fiatalemberével. Talán megkérhetné Apollót, hogy segítsen?

Lehet, hogy nem old meg mindent, de kezdetnek megteszi. Evangeline már épp fel akarta vetni az ötletet, amikor dörömböltek az ajtón.

A két lány gyorsan kiszökkent az ágyból, még több teát kilötyögtetve, ezúttal a szőnyegre. Az egyetlen, aki valaha kopogott az ajtójukon, Frangelica volt, de ő mindig kedvesen tette. Ez a kopogás szinte dühösnek tűnt.

Evangeline rászánt egy másodpercet, hogy magára kapjon egy gyapjúköntöst, majd az ajtóhoz sietett. A deszkái remegtek, miközben közeledett felé.

– Evangeline! – hallotta Apollo kiáltását a túloldalról. – Evangeline, ott vagy?

– Nyisd már ki! – sürgette Marisol. A herceg az, formálta a szájával, mintha a rangja miatt a tettei sem lennének ijesztőek.

– Evangeline, kérlek, nyisd ki, ha bent vagy – szólongatta Apollo. A hangját áthatotta a félelem és az elkeseredettség.

Evangeline elhúzta a reteszt.

– Apollo, mi a… – Evangeline szava elakadt, ahogy az ajtó kinyílt, és Apollo egy tucat királyi katonával berontott a lányok lakosztályába.

– Szerelmem, biztonságban vagy! – A herceg a karjába vette. Zihált. A szeme körül karikák sötétlettek. – Annyira aggódtam. Nem lett volna szabad elengednem téged múlt éjjel.

– Mi a baj? – kérdezte a lány.

A legközelebbi katona Evangeline elé tartott egy nyirkos pletykalapot, hogy elolvashassa, miközben Apollo enyhített a szorításán.

Betevő Pletyka

ELJEGYZÉS!

Kristof Knightlinger írása

Régen a Végtelen Éj hetekig tartott, néha hónapokig. De múlt éjjel, alig percekkel azután, hogy megérkezett a bálra, Apollo Acadian koronaherceg eljegyezte a titokzatos déli kisasszonyt, mindenki kedvencét, Evangeline Foxot.

Apollo egy csókkal pecsételte meg az eljegyzést, amitől a jelen lévő hölgyek fele elsírta magát. Habár sokan tűntek inkább dühösnek, mintsem szomorúnak. Miután a herceg otthagyta Serendipity Skystead hercegnőt a tánctér közepén, hogy eljegyezze az új menyasszonyát, a hercegnő ölni tudott volna a pillantásával. Az Elátkozott Menyasszonynak nem sikerült ártania Evangeline-nek, de a tekintetével úgy kísérte végig, mint fejezi ki a szerelmét Apollo, mintha kővé akarná változtatni a párt. És egyik jó fülű forrásom a Fortuna-ház nagyasszonyát is hallotta, amint odasúgja az unokájának, Thessalynak, hogy a hercegnek őt kellett volna választania, de ezen még nem késő változtatni.

Apollo herceg és Evangeline kisasszony egy héten belül összeházasodnak – ha addig a lánynak nem esik baja.

Evangeline abbahagyta az olvasást.

– Mit írnak? – kérdezte Marisol.

– Megint csak kicsavarják az igazságot – köntörfalazott Evangeline. Elvette az újságot az őrtől, és a tűzbe vetette, mielőtt Marisol elolvashatta volna a róla írt szöveget. – Kristof azzal próbálja eladni az újságot, hogy azt állítja, veszélyben vagyok. – Apollóhoz fordult. – Senki sem próbált meg bántani. Miután este otthagytuk a bált, Marisollal visszajöttünk ide, és nemrég ébredtem fel.

Apollo megropogtatta az állkapcsát, és Marisolra nézett, mintha csak most venné észre.

Marisol megfeszült. Már nem sírt, de még mindig kicsinek és sebezhetőnek tűnt. És Evangeline tudta, hogy közbe kell avatkoznia, mielőtt valaki újabb hibát követ el.

– A mostohatestvérem sosem ártana nekem. De ha már itt tartunk, meg lehetne valahogy állítani Knightlinger urat és a Betevő Pletykát, hogy ne jelentessenek meg róla több mocskos hazugságot?

Apollo mintha ellent akart volna mondani, szemlátomást hitt a pletykáknak. De Evangeline pillantásától ellágyult. A ráncok eltűntek a szeme körül, és leengedte széles vállát.

– Az boldoggá tenne?

– Igen.

– Akkor gondoskodom róla. De kérnem kell tőled valamit. – Apollo két tenyerébe fogta Evangeline arcát.

A lány még mindig nem szokott hozzá a herceg érintéséhez. A keze nagyobb volt, mint Lucé, de az érintése puhább. Mégis, mélyen ülő szeméből sütött a megszállottság.

– Szeretném, ha a Farkasok Csarnokába költöznél, ahol biztonságban lehetsz minden fenyegetéstől.

21

Betevő Pletyka

MÉG HAT NAP!

Kristof Knightlinger írása

Senki sem tudja, pontosan milyen régi a Farkasok Csarnoka, de a legendák szerint Wolfric Valor épített minden meredek tornyot, boltíves nagytermet, gyötrelmes tömlöcöt, romantikus kastélykertet és titkos átjárót a kastélyban esküvői ajándék gyanánt a feleségének, Honorának.

Nem tudom, Apollo milyen ajándékkal kívánja meglepni Evangeline kisasszonyt az esküvőjük alkalmából, de úgy hallottam, máris a Farkasok Csarnokába költöztette a mostohanővérével, Marisol Tourmaline-nel egyetemben, aki a forrásaim szerint nincs elátkozva, és nem is tervezi megátkozni a mostohanővérét. Sőt, megerősítették, hogy Tourmaline kisasszony a királyi udvar tagjaként Északon marad a menyegző után.

(folytatás a 7. oldalon)

22

MÁSNAP MEGÉRKEZETT az esküvői ruha. Evangeline a hercegnői ágyára terítve találta a Farkasok Csarnokában. A ruha fehér volt, és aranyszínű, és egy pár földig érő, tollas szárny is tartozott hozzá.

23

MÁSNAP EVANGELINE FELÉBREDVE csillogó kalózkincsekkel megtöltve találta a fürdőkádját.

24

AZTÁN EGY EGÉSZ ISTÁLLÓRA VALÓ LÓ. A paripák ragyogó fehérek voltak, és rózsaarany nyerget tettek rájuk, ugyanolyan színűt, mint amilyen Evangeline haja.

– Így ellovagolhatunk együtt a naplementébe – mondta Apollo. A tekintetéből sütött az imádat, ahogy a lány kezéért nyúlt.

Evangeline ujjai kicsinek érződtek meleg szorításában, de illettek egymáshoz.

– Nem kell ennyi ajándékkal elárasztanod – mondta a lány.

– Neked adnám az egész világot, ha megtehetném. A holdat, a csillagokat és az összes napot a világegyetemben. Neked bármit, kedvesem.

25

EVANGELINE SOHA ÁLMODNI sem mert ennyi mindenről. Az elmúlt pár napban magával sodorta a csodák forgataga. A királyi lakosztályát színes ruhák, virágok és ajándékok borították el. Még Scarlett császárnő is küldött neki valamit, habár azt Evangeline felfogni sem bírta, hogyan szállíthatták ki ilyen gyorsan a kis csomagot.

Pillangókat kellett volna éreznie a gyomrában. Izgatottnak, szerelmesnek és szeretve kellett volna éreznie magát. Apollo nagylelkű, figyelmes és szörnyen kedves volt vele. És a lány határozottan érzett valamit, amikor rá gondolt, de sajnos nem pillangókat. Közelebb állt a nyugtalansághoz, amelyet azután érzett, hogy alkut kötött Jacksszel, vagy a rossz érzéshez, amikor megtudta, hogy Luc eljegyezte Marisolt.

Valami nem volt rendjén.

Evangeline leült a széles kandalló tüze elé, lerakta a kis piros dobozt, amelyet Scarlett hercegnő küldött, majd felvette az aznap reggeli pletykalapot.

Betevő Pletyka

MÉG HÁROM NAP!

Kristof Knightlinger írása

Evangeline Fox és Apollo Acadian herceg alig egy hete járnak jegyben, de máris dalokat írnak róluk, és azt beszélik, övék a legnagyobb szerelem, amelyet valaha a Fenséges Észak látott. Megdöbbentő pletykák keringenek – pláne egy olyan hercegről, aki egyszer azt mondta, egyáltalán nem fog feleséget választani –, és örömmel jelentem, hogy sikerült megszerveznem egy ritka interjút a koronaherceggel, hogy kiderítsem, mely róla szóló mesék igazak.

Kristof: Mindenki önről és Evangeline Foxról beszél. Az emberek szerint önt teljesen megbabonázta Fox kisasszony. Azt hallottam, minden este szerenádot ad a kastélykertben az ablaka alatt, nemzeti ünneppé nyilvánította a születésnapját, és huszonkét portréját festette újra, hogy azokon a jövendő hercegné is szerepeljen. Mi igaz ezekből a szóbeszédekből?

Apollo herceg: Ez mind semmi, Knightlinger úr. (A herceg büszke mosollyal kigombolta az ingét, és széthúzta, hogy megmutassa a látványos tetoválást, amelyen két ívbe hajlított kard egy szívet alkot, és abba egyetlen nevet írtak: Evangeline.)

Kristof: Ez igazán lenyűgöző, Őfelsége.

Apollo herceg: Tudom.

Kristof: Aki együtt látja önöket, nem lehet kétsége afelől, hogy szerelmesek egymásba. De hallottam arra vonatkozó szóbeszédet, hogy a Nagy Házak Tanácsa nem örül annak, hogy külhoni feleséget választott, ráadásul nem is nemesi családból valót. Azt beszélik, szeretnék, ha lefújná az esküvőt, és önök ezért is tűzték ki ilyen közeli időpontra.

Apollo herceg: Ez szemenszedett hazugság. De még ha igaz is lenne, akkor sem tarthat távol semmi életem szerelmétől.

Kristof: És a fivére, Tiberius? Állítólag a héten újabb nézeteltérésük támadt. A pletykák szerint Tiberius támogatta a Nagy Házak tiltakozását a feleségválasztással szemben, mert meg akarja akadályozni az ön házasságát, és ezáltal a megkoronázását.

Apollo herceg: Alaptalan pletyka. A fivérem nem is örülhetne jobban a boldogságomnak.

Kristof: Akkor miért lehet azt hallani, hogy újfent nyoma veszett?

Apollo herceg: Páran elfelejtik, hogy Tiberius maga is herceg, és neki is megvannak az uralkodói kötelességei.

Apollo herceg nem árulta el nekem, hogy Tiberius herceg jelen lesz-e az esküvőn, de az interjú megerősítette a pletykát, hogy a koronaherceget teljességgel megbabonázta a leendő felesége. Még sosem láttam Apollo hercegnél szerelmesebb férfit.

Bárcsak Evangeline el tudta volna hinni, hogy Apollo őszintén szerelmes! De sajnos attól tartott, hogy Kristofnak igaza volt, amikor azt írta róla, hogy a vőlegényét megbabonázták.

Evangeline hitt az első látásra fellobbanó szerelemben, hitt az olyan szerelemben, mint a szüleié, a mesébe illő szerelemben. Azért jött Északra, hogy megtalálja ezt az érzelmet. De Apollo tettei és érzései túlságosan szélsőségesek voltak egy szerelemhez. Inkább megszállottságnak tűntek – éhes, dühös, és ha őszinte akar lenni magához, kissé nyugtalanító. Mint egy bűbáj vagy egy átok hatása – netán egy Fátumé.

Mint Jacks.

Amikor Apollo megkérte a kezét, Evangeline túl gyorsan jutott arra a következtetésre, hogy Jacks nem örülne ennek a házasságnak. De most önkéntelenül elgondolkodott rajta: tényleg Jacks volt az oka az eljegyzésüknek? És ha a vér, amelyet Jacks az ajkaira kent, olyan varázserővel ruházta fel a csókját, amelytől Apollo beleszeretett?

Nem akart erre gondolni. Ki akarta verni a fejéből Jackset. De ha Jacks tett volna valamit Apollóval, az megmagyarázná a herceg kirívó viselkedését.

De miért?

Evangeline egyetlen indokot sem talált, miért akarná Jacks, hogy összeházasodjon Apollóval, ami felkeltette benne a reményt, hogy az egész gondolatmenete tévedés, és Apollo tényleg első látásra halálosan beleszeretett.

Evangeline szeretett volna hinni abban, hogy tündérmesébe illő románc vár rájuk. Annyira vágyott rá, hogy valóra váljon!

Nem akart visszamenni Agnes házába vagy hazatérni Valendába, ahol a napja fénypontja, amikor a csengettyű megcsendül a könyvesbolt ajtaja előtt.

Nem beszélve Marisolról. Lehet, hogy a mostohanővére kezdetben nehezen találta fel magát Északon, de Apollo elintézte, hogy a lapok a továbbiakban egy rossz szót se írjanak róla, és Apollo feleségeként Evangeline csak még többet tehet majd Marisolért.

De ha Apollót Jacks varázsolta el, mindez nem számít, és semmi sem igazi belőle.

Evangeline lassan összetekerte a pletykalapot: tudta, mit kell tennie, ugyanakkor rettegett is tőle.

Nem akart még egyszer találkozni Jacksszel. De ha ő tette ezt Apollóval, meg kell győznie róla, hogy csinálja vissza.

Evangeline kételkedett be, hogy a Szívek Hercege puszta szívjóságból levenné az átkot Apollóról, mivel a legtöbb mese szerint Jacksnek még a szíve sem ver. De Evangeline nem szorult rá Jacks jóindulatára. Ha azt akarja, hogy Evangeline feleségül menjen a herceghez, akkor a lánynak lesz egy ütőkártyája vele szemben, és ezt tervezte felhasználni ahhoz, hogy Jacks meggyógyítsa Apollo herceget, és kideríthesse, hogy pontosan mit akar a Szívek Hercege.

26

Természetesen Evangeline nem küldte el ezt a levelet, de jó érzés volt megírni, mielőtt másnap kiosont a kastélyból, hogy találkozzon Jacksszel.

Kicsit aggódott, hogyan fogja megoldani. A pletykalapban megjelent pánikkeltő cikk után a biztonságáról Apollo két testőrt osztott be mellé, hogy vigyázzanak rá, nehogy baja essen. Ugyanakkor teljes szabadságot is kapott, hogy azt tegye, amit szeretne, és ezt a szabadságot arra használta, hogy tájékozódjon a Farkasok Csarnokának titkos alagútjairól. Az egyik a trónteremben kapóra jött, és ezt használta a szökéséhez. Evangeline nem tudta, hogy egyáltalán feltűnt-e bárkinek is a távolléte, de remélte, hogy nem erednek a nyomába a Capricorn sikátornak nevezett ködös és sötét, szűk utcába.

Alaposan beburkolózott a szőrmegalléros köpenyébe, és összedörzsölte a tenyerét, azt kívánta, bárcsak vastagabb kesztyűt húzott volna. Távol a rakparttól és a boltoktól a sikátor olyan helynek érződött, ahová csak tévedésből vetődik az ember. Éjszaka egész Valorfellben havazott, de mintha ez a barátságtalan hely kimaradt volna belőle, zord, szürke kövei érintetlenek voltak. Az egyetlen ajtóra koponyákból álló kört égettek, amiről Evangeline-nek az jutott eszébe, hogy itt nem tisztességes ügyleteket intéznek.

Egy jelzés nélküli, feketére lakkozott hintó állt meg mellette.

A szíve szaporábban vert. Nem tett semmi törvénybe ütközőt vagy helytelent. Épp próbált helyrehozni valamit, nemesen cselekedni. De a szíve veszélyt érezhetett, mert tovább kalapált, miközben a hintó ajtaja kinyílt, Evangeline pedig beült.

Jacks úgy festett, akár egy züllött istállófiú, aki elkötötte a gazdája konflisát. Elnyúlt a hintó egyik felében, kopott bőrcsizmáját nemtörődöm módon feldobta az üléspárnára. Füstszürke szűk kabát hevert mellette gyűröttem a puha bőrülésen, és csak egy félig begombolt vászoninget viselt felgyűrt ujjakkal. Evangeline egy pillanatra látta a csúnya sebhelyet a mellkasán, miközben Jacks egy ezüstszínű almához illesztette drágaköves tőrét, és hámozni kezdte.

– Mindenkit így megbámulsz, vagy ez csak nekem szól? – pillantott fel Jacks. Átható kék szemével a lány szemébe nézett.

Ettől nem kellett volna ennyire felpezsdülnie a vérének. Nem is igazi nézés volt, inkább lusta pillantás, majd Jacks folytatta az ezüstszínű héj lehámozását az almájáról, friss, édes illattal megtöltve a levegőt.

Evangeline úgy döntött, a lényegre tér.

– Bármit is tettél Apollo herceggel, vissza kell csinálnod.

– Mi a baj? – Nyissz. – Bántott?

– Nem, nem hiszem, hogy Apollo képes lenne ártani nekem. Szó szerint imád… épp ez a baj. Csak rám gondol. Ékszerekben fürdet, és azt mondja, rajtam kívül nincs szüksége semmi másra.

– Nem értem, mi ezzel a baj. – Jacks mogorva szája megállapodott valahol a rosszallás és a nevetés között. – Amikor eljöttél a templomomba, épp elveszítetted a szerelmed. Most kaptál tőlem egy újat.

– Szóval ez a te műved?

Jacks rideg pillantással nézett újra a szemébe.

– Távozz, Kisróka! Menj vissza a hercegedhez, élj boldogan, amíg meg nem halsz, és ne tedd fel még egyszer ezt a kérdést.

Vagyis: igen.

A remény apró buborékjai Evangeline-ben egyenként kipukkantak. Pukk. Pukk. Pukk.

Tudta, hogy mindez túl szép, hogy igaz legyen. Tudta, hogy egy álomvilágban él, és ha alaposabban megnézi, látni fogja, hogy minden, amit csillagpornak vélt, valójában csak egy gonosz bűbáj izzó parazsa. Apollo nem szerette őt, sőt még csak nem is kedvelte. Egyszer azt mondta neki, hogy ő egy valóra vált álom, pedig inkább egy átok.

– Addig nem szállok ki a hintóból, amíg meg nem gyógyítod Apollót.

– Azt szeretnéd, hogy kiszeressen belőled?

– Apollo valójában nem szeret engem. Az érzései nem igaziak.

– Ő igazinak érzi – mondta vontatottan Jacks. – Valószínűleg életében nem volt még ilyen boldog.

– De az élet nem csak a boldogságról szól, Jacks! – Nem akart kiabálni, de falra mászott a Fátumtól. – Ne tegyél úgy, mintha semmit sem csináltál volna.

– A jó és a rossz szubjektív – sóhajtott Jacks. – Szerinted rossz, amit Apollóval tettem. Szerintem meg szívességet tettem neki, és teszek neked is egyet. Azt javaslom, fogadd el: menj feleségül a herceghez, és hagyd, hogy hercegnét, aztán királynét csináljon belőled.

– Nem – felelte Evangeline. Ez ugyan nem volt annyira borzalmas, mint amikor Jacks egy egész násznépet kővé változtatott, de Evangeline nem tudott beletörődni abba, hogy Apollo ilyen állapotban van. Valakinek a szerelme akart lenni, nem pedig az átka. És ha Apollo tudta volna, mit tettek vele, ő sem akart volna így élni.

Evangeline egy másodpercig sem hitte el, hogy ez valamiféle szívesség. Jacks akarta ezt az esküvőt. Nem tudta, miért, de a Fátum sok nehézséget vállalt miatta.

– Gyógyítsd meg Apollót, különben lefújom az esküvőt! Jacks elhúzta a száját.

– Nem fogsz felbontani egy eljegyzést egy herceggel.

– Tegyél próbára! Azt sem hitted, hogy iszom Méreg serlegéből, mégis megtettem.

Jacks állkapcsa megfeszült.

A lány diadalmasan elmosolyodott. A hintó zörögve megindult.

Evangeline az üléspárnába kapaszkodott, hogy ne zuhanjon bele Jacks ölébe.

– Várj… hová megyünk?

– A következő feladatodhoz. – Jacks tekintete a csuklójára siklott, és a két megmaradt megtört szív égni kezdett. Szúrt. Égetett. Mintha forró fogak martak volna a bőrébe.

Evangeline még erősebben kapaszkodott az üléspárnába, hirtelen émelyegni kezdett. Még mindig a legutóbbi csókja következményeivel birkózott. Nem állt készen még egyre. És el volt jegyezve, legalábbis egyelőre.

Jacks kék szeme megcsillant, mintha elbűvölőnek találná az aggodalmát.

– Ne aggódj, Kisróka! Ez nem olyan csók lesz. Nem fogok olyasmit kérni tőled, ami veszélybe sodorná az esküvődet.

– Már megmondtam. Nem lesz esküvő, ha nem gyógyítod meg Apollót.

– Akkor sem lesz esküvő, ha meggyógyítom…

– Ez esetben felbontom az eljegyzést.

– Ha megteszed, te fogod őt tönkretenni, nem én. – Jacks átdöfte az almáját a késsel. – Ha nem mész feleségül Apollóhoz, meg fog szakadni a szíve. És az idő sem hoz majd számára gyógyulást, a seb csak nő és elmérgesedik majd. Hacsak másként nem óhajtom, Apollo sosem fogja túltenni magát az irántad érzett viszonzatlan szerelmén. Egész életében emészteni fogja, és végül belepusztul.

Jacks kifejezetten derűs mosollyal zárta mondandóját, mintha a gondolat, hogy valakit egész életében szívfájdalomra kárhoztat, felvidította volna.

Jacks borzalmas. Lehetetlen jobb szóval leírni – kivéve talán a szívtelent, az aljast vagy a velejéig romlottat. Döbbenetes volt látni, ahogy örömét lelte a fájdalomban. Az almában a kezében valószínűleg több együttérzés volt, mint benne. Ez nem ugyanaz a fiatalember volt, akiből áradt a szívfájdalom a templomának padsorai között. Valami eltörött benne.

LaLa azt mondta, egyes pletykák szerint Jacks szívét a császárnő húga törte össze. Evangeline eleinte nem hitt neki. Jacks nem tűnt szomorúnak az első éjszaka Valorfellben, csak kegyetlenebbnek és ridegebbnek. De talán a szívfájdalom ezt tette a Fátumokkal… Talán rájuk nem úgy hatott, hogy magányosak és szörnyen boldogtalanok lettek. Talán az összetört szívük még embertelenebbé tette őket. Vajon Jacksszel is ez történt?

– Te most sajnálsz? – nevetett fel Jacks kegyetlen gúnnyal. – Ne tedd, Kisróka! Hiba lenne azzal hitegetned magad, hogy nem vagyok szörnyeteg. Fátum vagyok, te pedig puszta eszköz a számomra. – A szájához emelte a tőr hegyét, és addig játszott vele az ajkainál, amíg ki nem serkent pár csepp vére.

– Ha ijesztgetni próbálsz…

– Te csak ne fenyegetőzz! – Jacks átvetette magát a hintón, és a tőr véres hegyét a lány szájához nyomta.

Evangeline levegőt sem mert venni, attól tartva, hogy Jacks becsúsztatja a tőrt az ajkai közé. A Fátum kék szeme vészjóslón csillogott, miközben a pengét fenyegetésként a lány csukott szájához nyomta, amíg Evangeline meg nem érezte a vér nyugtalanítóan édes ízét.

– Csak azért tart még ez a beszélgetés, mert mint magad is rájöttél, azt akarom, hogy feleségül menj Apollóhoz. Ezért adok neked egy nászajándékot. Megígérem, hogy a házasság után meggyógyítom a herceget, és eltörlöm minden kreált érzését irántad.

A hintó hirtelen rázkódva megállt. De Jacks nem mozdult, és Evangeline sem. Még az ablakon sem nézett ki, hogy hol álltak meg. Csak Jacksre szegezte a tekintetét.

Jacks sarokba szorította. Muszáj összeházasodnia Apollóval, ha meg akarja menteni. És ha megmentette – ha Jacks a házasság után eltörli Apollo minden iránta való kreált érzését –, Apollo ugyanolyan mélységesen fogja gyűlölni, mint amennyire most azt hiszi, hogy szereti.

Ezen egyedül Jacks nyer.

Evangeline óvatosan hátradőlt, hogy Jacks kése ne érjen az ajkához. De még így is érezte a penge élét, a fém hidegét és Jacks vérének édes ízét, amely még mindig beszennyezte az ajkát. Meg volt győződve arról, hogy örökké érezni fogja ezt az ízt.

– Legalább azt áruld el, miért akarod ezt az esküvőt.

– Csak fogadd el az ajándékot. Senkinek sem akarok fájdalmat okozni.

A lány az ékköves tőrt méregette, amelyet Jacks az imént nyomott az ajkához.

– Azt hiszem, nem ugyanazt értjük fájdalom alatt.

– Adj hálát érte, Kisróka! – Jacks nyugtalanító mosolyt villantott rá. Egy csepp vér hullott le a szája sarkából, és a tekintete kiüresedett. – Én fájdalomból születtem.

27

EVANGELINE-NEK EGYSZER azt mondta az anyja, hogy Északon ötféle kastély van. Az erődítmény, az elvarázsolt kastély, a kísértetkastély, a romos kastély és a mesebeli kastély. Evangeline még nem látta az összes fajtát, de azonnal a mesebeli kastély jutott eszébe, ahogy kilépett Jacks hintójából, és végignézett az előtte magasodó csodás épületen.

A csillogó lila téglák, a kék nyeregtető és a rózsaszín ablakkeretek láttán arra gondolt, hogy ezen a helyen tündérmesék öltöttek alakot. Majd azonnal remélni kezdte, hogy téved, tekintve, hogy Jacks mindent lerombolna a palotával együtt.

– Azért hoztál ide, hogy elrontsd a boldog befejezésemet?

Jacks szúrós tekintettel a kastélyra meredt, miközben elindult a macskaköves ösvényen.

– Itt nem találsz boldog befejezést. Fortuna házának nagyasszonya él a röhejes falak között. Szeret úgy tenni, mintha kedves mesebeli nagyanyó lenne, de pont annyira édes, mint a patkányméreg. Ha túl akarod élni a látogatást, amint találkozol vele, a lehető leghamarabb csókold meg az arcát vagy a kezét.

– Miért? – kérdezte Evangeline. – Mit akarsz tőle?

Jacks a pillantásával azt üzente, nem gondolhatja komolyan, hogy erre válaszolni fog.

Evangeline nem is gondolta, de meg kellett próbálnia.

– Ezzel ártunk neki? Bosszús sóhaj.

– Ha megismered a nagyasszonyt, nem fogsz azon aggódni, hogy ártunk-e neki.

– De…

– Kisróka… – Jacks a lány szájához emelte az egyik hűvös ujját, gyengédebben fojtva belé a szót, mint a hintóban tette. Mintha ezzel át tudná verni Evangeline-t. – Ugorjuk át azt a részt, amikor erről vitatkozunk. Tudom, hogy nem fűlik hozzá a fogad. Tudom, hogy nem akarsz ártani senkinek, és az érzékeny emberi szíved bűntudatra késztet. De muszáj ezt végigcsinálnod velem, hogy törleszd az adósságodat, különben halál fia vagy.

– Ha meghalok, nem tudok feleségül menni Apollo herceghez.

– Majd találok mást a feladatra. Mindenki pótolható. – Jacks végigsimított a lány alsó ajkán, mielőtt elhúzódott tőle, és könnyed léptekkel végigment a házhoz vezető macskaköves ösvényen.

Evangeline a legszívesebben sarkon fordult volna, hogy az ellenkező irányba induljon. Teljes egészében nem hitte el, hogy feláldozható lenne, de azt sem felejtette el, hogy Jacks otthagyta, amikor kővé változott. Lehet, hogy nem hitte el teljesen, hogy pótolható, viszont tudta, hogy Jacks képes lenne ártani neki, vagy még messzebbre menne, ha nem engedelmeskedik.

– Most már értem, miért nem foglalkozol senkivel a fogadásokon – fújtatott Evangeline, lényegében kocogva, hogy lépést tartson a Fátummal. – Ha bárki tényleg hozzád szólt volna, már nem arról suttognának, hogy milyen rejtélyes vagy, hanem arról, hogy milyen kiállhatatlan.

Jacks szúrós tekintettel rásandított.

– Nem áll neked jól a gonoszkodás, Kisróka. És volt, akivel törődtem. Minap kellemesen elbeszélgettem a mostohanővéreddel.

– Tartsd magad távol tőle! – figyelmeztette Evangeline.

– Vicces, én is pont ezt akartam tanácsolni neked. – Jacks ajka legörbült, akár egy sarló alakú penge, arra várva, hogy a lány bekapja a horgot. Hogy rákérdezzen, miért tanácsolta ezt neki. A kérdés már a nyelve hegyén volt, de Evangeline nem akart még egyszer elbizonytalanodni a mostohanővére szándékaiban. Nem Marisol változtatott kővé egy násznépet, és nem is ő küldött bűbájt egy hercegre, hogy belé szeressen. Nem szolgált rá a rossz hírére, és Evangeline-nel is pontosan ez történt volna, ha a szülei helyett Agnes neveli fel.

– Gondolom, azért engedted el a füled mellett, mert már tudod, hogy féltékeny rád.

– Elég! – felelte Evangeline. – Nem hagyom, hogy éket verj közénk.

– Az ék már ott van. Az a lány nem a barátod. Lehet, hogy azzal hitegeti magát, hogy kedveskedik neked, de közben még jobban vágyik arra, ami a tiéd.

– Ez nem igaz! – csattant fel Evangeline. Képes lett volna tovább vitatkozni. Az idők végezetéig veszekedhetett volna Jacksszel. Az idők nagy szerencséjére a Fortuna villájához vezető út rövid volt, és máris elérték az ajtót. A színe lágy lila, mint a dérlepte szilváé, középen kerub alakú kopogtatóval.

Jacks megfogta a kerub gyűrűjét, és gyors egymásutánban kétszer bekopogott.

Evangeline esküdni mert volna, hogy a kopogtató összevonta a szemöldökét, de együttérzett vele.

Ő sem akarta volna, hogy Jacks egy ujjal is hozzáérjen. Soha többé. A szája bizsergett, ahol megérintette, és tudta, ha megnyalja, újra érezni fogja Jacks vérének ízét. Megjelölte. Most pedig használni akarta.

Megfeszültek az idegszálai, miközben kinyílt előtte az ajtó. Megint elgondolkodott azon, hogy Jacks valójában mit akarhat, és milyen hatással lesz a csókja Fortuna nagyasszonyra.

Egy szolga bevezette őket, és közben Evangeline próbált rájönni, mit akarhat Jacks. Az ránézésre látszott, hogy a Fortuna család nagyon gazdag. A mesebeli kastélyukban minden holmi kétszer akkora volt, mint abban a házban, ahol Evangeline felnőtt. Még a szőnyegek is vastagabbak voltak, minden lépésénél elnyelve a csizmája sarkát. De Evangeline kételkedett abban, hogy Jackset csak a vagyon érdekli.

Le sem vette róla a szemét, főleg a tekintetét figyelte, hogy megállapodik-e valami konkrét tárgyon. A szolgáló elvezette őket egy sor portré előtt, amelyek őszesszőke hajú embereket ábrázoltak festett mosolyokkal, majd hellyel kínálta őket egy otthonos társalgóban, ahol két márványkandallóban lobogott a tűz és egy csillogó kvarczongora állt a sarokban. A nagy ablakfülkéből pedig varázslatos kilátás nyílt a hóval borított kertre, ahol egy bolyhos hómacska épp rávetette magát egy vidám kék sárkányra, amely nevetés közben szikrákat fújt.

Jacks egy pillantásra sem méltatta a jelenetet vagy bármi más csodát a helyiségben. Megállt az egyik kandallónál, rákönyökölt a párkányra, és szégyentelenül a lányra meredt.

Ne aggódj, Kisróka! Még az is lehet, hogy élvezni fogod.

Mielőtt túl sokat gondolkodhatott volna azon, hogy férkőzött be megint Jacks lusta hangja a fejébe, kitárult a dolgozószoba ajtaja.

– Egy percet kapsz, hogy eltűnj innen, mielőtt rád uszítom Jupitert és Hadezt! – Egy idős hölgy, bizonyára Fortuna nagyasszony, rontott be a szobába, az oldalán két derekáig érő acélszürke kutyával. – Még nincs vacsoraidő, de mindig éhesek az ellenségeim húsára.

– Tabitha – sóhajtott Jacks a testtartásához illő drámaisággal.

– Nincs szükség eltúlzott fenyegetőzésre.

– Biztosíthatlak, hogy a fenyegetéseim nem túloznak. – Az egyik ráncos kezével megsimogatta a bal oldali kutyát, mire az kivillantotta csillogó fogsorát. – Negyvenkét másodperced maradt. Komolyan mondtam, hogy megölöm ezt a felkapaszkodott kis senkit, ha még egyszer az utamba kerül.

A nagyasszony Evangeline-re pillantott. Pirosítóval kikent orcájával és halovány levendulaszín ruhájában, amelynek övéről egy aranyóra lógott, úgy festett, akár egy nagyon drága játék baba. Az a fajta, amitől az embernek rémálmai lesznek, hogy életre kel, és megöli, amikor alszik.

– A lapok egyértelműen eltúlozták a külsődet – mondta Fortuna. – El sem hiszem, hogy Apollo téged választott az én Thessalym helyett. Habár ha megszabadultunk tőled, ezt még kijavíthatja.

Evangeline szerette volna azt remélni, hogy az asszony viccel. Biztosan viccel. Akik csillogó-villogó lila kastélyokban laknak, nem szoktak azzal fenyegetőzni, hogy megetetik a vendégeiket a kutyáikkal.

Evangeline nyugtalanul Jacksre pillantott. Jacks a sarokban álló órára nézett, amely tiktakolva mérte az időt. Szóval nem viccelt.

– Nyolc másodperc – mondta a nagyasszony.

Mindkét kutya vicsorgott, szürke ajkuk mögül előbukkantak szemfogaik, miközben a tulajdonosuk rövid szőrüket vakarászta a fejükön.

Evangeline levegőért kapott.

Azzal nyugtatta magát, hogy ezek is csak kutyák, és nem a pofájukat kell megcsókolnia. Csak a nőt, aki simogatja őket.

– Nagyon szép állatok – csacsogott Evangeline, miközben a szíve minden szóra szaporábban vert. Közelebb húzódott, mintha meg akarná simogatni az állatokat, de ehelyett a nagyasszony vállát ragadta meg, és csókot nyomott a pergamenszáraz arcára.

Fortuna dermedten felsikoltott.

– Hogy merészeled…

A kutyák nyüszítő vakkantással a szavába vágtak, és felugrottak. Erős mancsukkal Evangeline felsőtestének támaszkodtak. A lány próbált hátrálni, de a kutyák…

…összenyalogatták?

Az egyik nedves nyelv nyálas kutyapuszit nyomott Evangeline arcára, miközben a másik szeretetteljesen nyalogatta a nyakát.

Vele szemben Fortuna nagyasszony kellemes vonalú arcára tündéri mosoly ült ki, és hirtelen ugyanolyan édesnek tűnt, mint a szépséges lila kastélya.

– Jupiter! Hadez! – parancsolta. – Üljetek le, kedveskéim!

Hagyjátok békén a drága vendégünket!

A kutyák azonnal engedelmeskedtek, és újra négy lábra ereszkedtek.

A nagyasszony megölelte Evangeline-t, melegen, akár a frissen sült sütemények és a kötött szőnyegek. És most először Evangeline tényleg hálás volt Jacks varázserejéért, mert ezt nyilvánvalóan ő intézte el. A csók változtatta a nagyasszonyt gyilkos babából gyengéd nagyanyóvá.

– Bocsáss meg Jupiternek és Hadeznek! Csak akkor rosszalkodnak, ha nagyon örülnek valakinek. Az én vállalhatatlan viselkedésemet is meg kell bocsátanod. Bár tudtam volna, hogy ma meglátogatsz! A szakáccsal készíttettem volna koboldkaramellát.

Jacks felnevetett, és egy köhögéssel palástolta, ami nagyon úgy hangzott, mintha azt mondaná, koboldkaramella.

– A karamella az én Thessalym kedvence – fecsegett tovább a nagyasszony. – Találkoztál már vele? Azt hittük, talán Apollo herceg őt fogja eljegyezni, és bár kicsit rosszulesett neki, hogy nem így történt, szerintem ti ketten nagyon jó barátok lehetnétek. Most azonnal küldhetek egy hintót, hogy idehozassam.

– Erre nem lesz szükség, Tabitha – lökte el magát Jacks a kandallótól, és gondatlan eleganciával odalépett Evangeline mellé. – Úgy vélem, Fox kisasszony nagyon szeretné megtekinteni Fortuna kincseskamráját.

– Nem – rázta a fejét az ősz hajú idős asszony mereven, de elszántan, mintha nem is akarna nemet mondani, de valami Jacks varázslatánál is erősebb meggyőzte volna. – Senkit nem engedek a kincseskamra közelébe. S-sajnálom. – Leengedte a vállát, és ahogy visszafordult Evangeline felé, a ráncok mélyebbnek tűntek az arcán.

Az arckifejezése kellemetlenül emlékeztetett Apollóéra. Akárhányszor a herceg boldogtalannak hitte Evangeline-t, mintha a szíve elfelejtett volna verni, és vele együtt ő maga is hervadozni kezdett.

– Nem tetszik ez nekem – motyogta a lány Jacksnek.

– Akkor essünk túl rajta – súgta válaszul Jacks. – Minél hamarabb megkapom, amit akarok, annál hamarabb visszatér a komisz természete.

– Elvihetlek más helyekre – folytatta a nagyasszony. – Mi lenne, ha körbevezetnélek a házban, és megmutatnám a kedvenc unokáim portréját?

– Nagyon izgalmasan hangzik, de Jacksnek igaza van. – Evangeline-be bűntudat hasított, amiért készséggel segít Jacksnek, de ennek csak akkor lesz vége, ha a Fátum elérte a célját. És ő is csak így derítheti ki, mit akar, és miért szeretné, hogy Evangeline feleségül menjen Apollóhoz. – Szeretném látni a kincseskamrát.

Fortuna nagyasszonya a szája szélét rágta, és a nyakában lógó csorba főkulcsot szorongatta. Nem akarta ezt tenni, a legkevésbé sem. Volt valami nagyon értékes – vagy veszélyes – a kincseskamrában. De mivel a kérés közvetlenül Evangeline-től érkezett, a bűbájjal sújtott nagyasszony nem bírt ellenállni neki. Újra babaszerűvé vált, szája vidám mosolyt formált, ami éles ellentétben állt remegő végtagjaival, majd megfordult, és a kincseskamra felé vezette őket.

28

TEKEREGVE SZŰKÜLŐ FOLYOSÓK.

Maroknyi zárt ajtó.

Egy öltözőasztalban elrejtett átjáró. Egy hosszú vaslépcső.

Ezernyi szapora szívdobbanás.

És már majdnem odaértek. Mélyen a föld alatt, a mesebeli kastély bugyraiban.

Olyan hely volt, ahol Evangeline a legszívesebben csak átölelte volna magát. A nyirkos gránitfalakat koromfoltos gyertyatartók díszítették, de csak néhány égett, és a lángjuk túl gyenge volt ahhoz, hogy kiűzze az árnyékokat a sarkokból. Csak ahhoz adtak épp elegendő fényt, hogy felderengjen a magányos boltív a kamra közepén.

Evangeline a mellkasához szorította a karját.

Amióta Északra jött, ezen kívül három boltívet látott. Az Északra vezető irdatlan Nagy Átjárót, a szimbólumokkal díszített kaput Apollo első fogadásán, és a folyamatosan változó menyasszonyi kaput, amelyen át a Végtelen Éjre érkezett.

Ez a boltív egyszerűbb volt, habár ugyanolyan energia járta át, mint a többit. Rászáradt moha és szépiaszín pókhálók lepték, inkább tűnt szürkének, mint kéknek, és Evangeline-nek az jutott róla eszébe, hogy olyan, mint ami réges-rég elaludt, és szándékosan magára hagyták.

– Úgy fest, nem én vagyok az egyetlen, aki rendetlenkedett – vonta fel Jacks ellentmondást nem tűrően a szemöldökét, miközben tekintete a mohával benőtt kapuról a remegő Fortuna nagyasszonyra siklott.

– Senkinek se áruld el! – kiáltotta az öregasszony, a teste mellett csapkodva a karjával, majd a levegőbe simított a kutyáit keresve, amelyek időközben valahol elmaradtak tőlük. – Evangeline, kérlek, ne gondolj rólam rosszat, amiért ezt itt őrzöm.

– Miért gondolnék rólad rosszat?

– Mert ezt a kaput el kellett volna pusztítani. – Jacks megállt közvetlenül az építmény előtt, és teljesen mozdulatlanná dermedt. Evangeline abban is kételkedett, hogy egyáltalán öntudatánál van. Nem – nyilvánvalóan nem volt magánál. Ha észrevette volna magát, sokkal hamarabb leplezte volna az arckifejezését. Kék hajtincsek hullottak a homlokába, de nem rejtették el a szemét. Szélesre nyílt, fényesen, akár egy összetört csillag, megtelt valamivel, ami nagyon emlékeztetett a reményre.

Evangeline úgy érezte, nem lenne szabad ilyen gátlástalanul megbámulnia, de nem bírta levenni róla a tekintetét. A pillantásával együtt Jacks néhány élesebb vonása is ellágyult, amitől jobban hasonlított arra a Szívek Hercegére, akit Evangeline elképzelt magának, mielőtt találkozott vele: tragikusan jóképű és összetört szívű.

Közelebb értek Jacks céljához. Evangeline azt kívánta, bárcsak tudná, mi az.

Még egyszer alaposan szemügyre vette az alvó boltívet, azon tűnődve, miben különbözhet a többitől. Percekbe és némi hunyorgásba telt, hogy a rárakódott kosz mögé lásson, majd talált egy sor idegen szót apró betűkkel a kapu tetejébe vésve. Hirtelen izgalom futott végig a gerincén. Nem tudta elolvasni a szavakat, de valahogy felismerte a nyelvet.

– Ez a Valorok ősi nyelve? – kérdezte, miközben eszébe jutottak a lefejezett szobrok, amelyek a tengeren suttogtak hozzá, amikor először megérkezett a világnak erre a részére.

Jacks meglepetten oldalra döntötte a fejét.

– Mit tudsz te a Valorokról?

– Anyám mesélt róluk. – Persze, ahogy Evangeline próbálta felidézni, mit hallott az anyjától, nem sok minden jutott eszébe. Csak elmosódott képek egy ősi királyi családról, akiknek levágták a fejét. – A Fátumok északi megfelelői.

– Nem…

– Egyáltalán nem…

Tabitha és Jacks egyszerre válaszolt.

– A Valorok egyszerű halandók – javította ki Jacks.

– Nincs bennük semmi egyszerű – vágott vissza Fortuna. Kihúzta magát, amitől jobban hasonlított a félelmetes nagyasszonyra, akivel Evangeline először találkozott. – Honora és Wolfric Valor volt Észak első királya és királynője, rendkívüli uralkodók voltak.

A nagyasszony tekintete a távolba révedt, üvegessé vált, és Evangeline attól tartott, ennél többet nem fog mondani, mert ahogy az összes többi északi mese, ez a történet is el van átkozva, hogy az emberek elfelejtsék. De aztán a nő folytatta:

– Wolfric Valor olyan harcos volt, akit csatában nem lehetett legyőzni, Honora Valor pedig tehetséges gyógyító, aki képes volt helyrehozni és meggyógyítani szinte bárkit, akiben maradt még egy kis élet. A gyermekeiknek is különleges képességeik voltak. A lányuk, Vesper a jövőbe látott, sorrendben a második legidősebb fiuk pedig képes volt alakot váltani, és amikor a Valorok egyesítették az erejüket, állítólag varázslattal tudták feltölteni az élettelen tárgyakat és helyeket.

– De természetesen – vágott közbe Jacks mézesmázos hangon –, mint az összes tehetséges uralkodó, a Valorok túl nagy hatalomra tettek szert, és az alattvalóik ellenük fordultak. Levágták a fejüket, és hadat üzentek mindannak, ami a varázserejükből maradt.

– Nem így történt! – vágott vissza a nagyasszony. Gyorsan és magabiztosan beszélt, de az állkapcsa kiakadt, mintha a mondandója folytatását nem bírná kipréselni magából. Lehet, hogy a történet mégis el volt átkozva.

Jacks szája mosolyra húzódott, miközben a nagyasszony küszködött, majd a nő végül Evangeline-re nézett, és újra beszélni kezdett. De most a történet egy másik részét mesélte.

– A kapuk a Valorok leghihetetlenebb alkotásai közé tartoztak. Átjáróként szolgálnak távoli és elérhetetlen helyekre, egyúttal áthatolhatatlan ajtók. Ha egyszer bezárták, egy kapu csak a megfelelő kulccsal nyitható ki. Ha egy lezárt kapu megsemmisül, lehetetlen kideríteni, mi van a túloldalán.

– Viszont – tette hozzá Jacks – a Valorok elsősorban azért építették a boltíveket, hogy ezeken keresztül utazhassanak bárhová Északon. Néhányat, mint például ezt, ajándékba adhatták. De még ezekbe is titkos hátsó ajtókat építettek, amelyeket csak a Valorok használhattak, és így bárhová eljuthattak, ahol volt egy kapu.

– Ez hazugság! – horkant fel a nagyasszony. – Az emberek azért találták ki ezeket a meséket, hogy megfosszák hatalmuktól a Nagy Házakat. Elítélték az átjárókat, azt kérték, hogy a királyi átjárók kivételével pusztítsák el mindet, mert a Valoroknak végük, és nem fognak visszatérni. Látod, Evangeline, teljesen ártalmatlan. – A nagyasszony közelebb lépett a boltívhez, és tenyérrel felfelé Jacks felé nyújtotta a kezét. – Ha megtenné, fiatalember.

– Természetesen. – Jacks újra elővette az ékköves tőrt, amelyet a hintóban használt, és gyors mozdulattal végighúzta az asszony tenyerén.

– A vérem ereje által belépést kérek barátaimnak és jómagamnak.

A nagyasszony a kőre nyomta vérző kezét, amely úgy lüktetett, akár a szívdobogás. Dumm, dumm, dumm. A kövek Evangeline szeme láttára keltek életre, zöldes árnyalatú derengésből kékbe fordulva, miközben a száraz moha kizöldült és csöpögni kezdett róla a harmat.

– Látod, kedveském? – A nagyasszony leengedte vérző kezét, és a boltív üres középső részét kitöltötte egy csillogó tölgyfa ajtó, amely frissen vágott fa és ősi mágia illatát árasztotta. – Csak önként adott vérrel nyitható ki, egyenesen a Fortuna-ház fejének tenyeréből.

– És így lehetetlen betörni – tette hozzá gúnyolódva Jacks, miközben kinyitotta az imént megjelent ajtót.

Evangeline közelebb lépett, és mint az összes többi boltívnél, itt is reszelős suttogás áradt a kövekből. Te is kinyithattál volna.

A lány hátraszökkent a hang hallatán. Aztán mozdulatlanná dermedt, meglepetten és feszülten figyelte, hogy Jacks őt nézi a kincseskamra helyett, amelybe oly elszántan be akart jutni.

– Mi az, Kisróka? – A hangja barátságos volt. A lánynak nem tetszett, nem bízott benne. Sok mindent el lehetett mondani Jacksről, de barátságos biztosan nem volt.

– Semmi. – Abban sem volt biztos, hogy ez hazugság. A boltívek valószínűleg mindenkinek mást suttognak, és ha mégsem, nem fogja Jacks orrára kötni, hogy hozzá beszéltek.

Szótlanul folytatták útjukat a kincseskamrába. Evangeline arra számított, hogy valami tiltott vagy borzalmas dolgot rejt, de első ránézésre egy igen furcsa konyhának tűnt. Rengeteg üst, üvegek és a falról lógó fakanalak, amelyek címkéjére olyasmiket írtak, hogy Csak az óra járásának megfelelően kavard vagy Sose használd sötétedés után.

– Itt tartjuk a családi receptgyűjteményt a Fantasztikus Folyékony Finomságokhoz – közölte a nagyasszony egy vaskos könyvekkel megrakott falra mutatva. Az egyes darabokat különféle szalagokkal, kötelekkel és néha láncokkal kötöttek át.

Evangeline éberen figyelte Jackset, hátha valami megragadja a figyelmét. Arra számított, hogy legalább kicsit felkeltik az érdeklődését az összekötött könyvek. De Jacks egy pillantásra sem méltatta őket. Bár a lány sem gondolta, hogy egy szakácskönyvet keres.

Továbbra is árgus szemekkel figyelte minden mozdulatát, de Jacks érdeklődését semmi sem keltette fel, bármi mellett haladtak is el. A kezét a zsebében tartotta, és ha meg is nézett valamit, mindig csak futólag.

Amikor elértek egy ékköves serlegekkel teli szekrényhez, Evangeline mintha érezte volna magán Jacks tekintetét, ahogy minden erejével őt figyeli. De mire megfordult, Jacks már előresietett.

A Szívek Hercege még komorabban elhúzta a száját, miközben a nagyasszony egy ősrégi sárkánytojásokkal teli polc felé irányította Evangeline-t. Aztán ott volt a lüktető koboldszívekkel teli vitrin, és a lány hálás volt, hogy a szakács nem készített neki karamellát.

Ezután szedett-vedett tárgyak következtek. Volt pár feltehetően mágikus tükör, díszes köntösök, és egy sor kísérteties, de tetszetősen bekeretezett festmény. De mint a többi holmi, ezek sem tarthattak számot Jacks érdeklődésére.

– Unatkozol? – csipkelődött Evangeline.

– Úgy érzem magam, mint a színpad mögött egy rossz bűvészelőadás után – morogta Jacks.

Evangeline-nek valószínűleg örülnie kellett volna, hogy Jacks nem találta meg, amit keresett. De ettől ő még ki akarta deríteni, mi lehet az.

– Hadd segítsek! – suttogta Evangeline, hátha végre kihúzhatja belőle a választ. – Ha megmondod, mit keresel, segíthetek megtalálni.

Jacks szóra sem méltatta az ajánlatot. Tudomást sem véve a lányról felemelt egy smaragdkoponyát, és fel-le dobálta, akár egy almát, kecsesen, gyorsan és kicsit vadul, mintha össze akarna törni valamit.

Jacks vagy túl büszke volt ahhoz, hogy segítséget fogadjon el, vagy nem akarta, hogy a lány megtudja, mit keres. Akárhogy is, egyértelműen kezdte unni a kincseskamrát. És lehet, hogy csak Evangeline képzelte, de úgy tűnt, a csókjából származó varázslat is veszített az erejéből. A nagyasszony arcán megfáradt a mosoly, vállát leengedte, és már nem hencegett a kedvenc holmijaival. Még arra sem vette a fáradságot, hogy leszidja Jackset, amiért a koponyát dobálja.

Ha Evangeline ki akarja deríteni, mit keres Jacks, tennie kell valamit.

– Gyáva – köhögte.

Szúrós szempár villant felé.

– Mit mondtál?

– Semmit – motyogta a lány. – Habár… jobban belegondolva elég kiábrándító, hogy a nagy gonosz terved olyan gyenge, hogy már attól dugába dőlne, ha elmondanád nekem egy kis részletét.

– Rendben van, Kisróka. – Jacks egy olyan fiatalember könyörtelen eleganciájával dobálta tovább a koponyát, akinek mindegy, hogy leesik, vagy elkapja. – Ha segíteni akarsz, kérdezd meg a barátnődet, hogy megnézheted-e a kőgyűjteményét.

– Köveket keresel? – kérdezte Evangeline.

Jacks válaszul szótlanul megrázta a fejét, mintha máris túl sokat árult volna el.

A lány úgy érezte, csak szórakozik vele. De arra is rájött, hogy Jacks még akkor is komolyan beszél, amikor olyan, mintha játszadozna vele.

– Fortuna úrnő – szólalt meg Evangeline. Az asszony most pár lépéssel előttük járt, elég messze ahhoz, hogy Evangeline-nek másodjára már kiáltania kelljen. – Fortuna úrnő!

– Igen, kedveském – fordult meg végre a nagyasszony. – Szeretnéd, ha megmutatnék valamit?

– Hallottam a kőgyűjteményéről, és nagyon szeretném látni.

– Jaj, kedveském, sajnos nekem nincsenek… köveim. – Az asszony egész arckifejezése megváltozott, ahogy kimondta az utolsó szót. A szája re-re-remegett, megtörve szeretetteli arckifejezését, mígnem a nagymamás álca eltűnt, és átadta a helyét a gyilkos babának. – Te… te voltál…

– Kisróka – szólalt meg Jacks kísértetiesen halkan. – Szerintem szedd a lábad!

– Hogy nem vettem észre? – kapott levegőért a vénasszony, miközben úgy meredt Evangeline-re, mintha ő lenne a legveszélyesebb dolog a kincseskamrában. – Te fogod kinyitni a Valorok Kapuját.

– Jacks! – sziszegte Evangeline. Bármennyit is mesélt róla a nagyasszony, milyen csodálatra méltók a boltívek, hirtelen mintha elborzadt volna. – Miről beszél? Mi az a Valorok Kapuja?

– Mit keresel még itt? – Jacks elkapta Evangeline karját, és egy lendülettel a háta mögé rántotta.

De a Fátum nem szándékozott távozni, és vele együtt a lány sem.

– Felismeritek, mert a koronája rózsaszín és arany lesz – kántálta a nő. – Egyszerre nincstelen és hercegnő.

– Megőrült – mordult fel Jacks. – Azonnal el kell tűnnöd innen!

Evangeline szíve kalapált, ugyanerre biztatva. Tűnj el! Tűnj el! Tűnj el! De földbe gyökeredzett lábbal ott maradt, a nagyasszony kántálását hallgatva.

– Felismeritek, mert a koronája rózsaszín és arany lesz.

Egyszerre nincstelen és hercegnő.

Evangeline nem gondolta, hogy a nő őrült lenne. A szavai szinte látnokinak hangoztak.

– Nem mehetsz feleségül a herceghez! A Valorok Kapuja sosem nyílhat ki! – kiáltotta a nagyasszony. Fém villant a kezében. Aztán egy késnek látszó tárggyal előrelendült.

Evangeline megragadta a hozzá legközelebb eső holmit – egy macska bekeretezett festményét.

– Mit akarsz azzal? – Jacks az orra alatt káromkodott, majd fogta a smaragdkoponyát, és összetörte a nagyasszony fején.

A nő összeroskadt, levendulaszín halom a padlón.

Evangeline eltátotta a száját, habár másodpercekbe telt, mire meg bírt szólalni.

– Tudtad… tudtad, hogy ez fog történni?

– Szerinted azt akartam, hogy megpróbáljon megölni téged? – Jacks hangjából erősebben sütött a sértettség, mint a lány számított volna rá. Jacks leejtette a koponyát, hagyta, hogy a földre zuhanjon, és az hangos koppanással landolt a nagyasszony mellett. Az asszony mellkasa lassú, egyenetlen ritmusban mozgott fel és le. Még lélegzett, de alig.

– Így már semmit sem tudunk meg tőle. – Jacks leguggolt, és a száját összeszorítva közelebb hajolt. Készült megcsókolni a nőt – és ezzel megölni.

– Jacks, elég! – ragadta meg a vállát Evangeline. Valahogy sikerült Jackset meghátrálásra késztetnie, valószínűleg inkább éles hangja, mintsem remegő kezének erejével. Nem egészen értette, mi történt az imént, de nem fogja hagyni, hogy Jacks tovább rontson a helyzeten.

– Ha megcsókolod, végeztünk! – mondta Evangeline. – Nem veszek részt gyilkosságban.

– Nem hagyhatjuk itt így. – Jacks észszerű és érzelemmentes hangon beszélt. Szemrebbenés nélkül megölné a nagyasszonyt.

– És amint felébred, téged akar majd.

– Miért, Jacks? Mi az a Valorok Kapuja? És kinek hisz engem a nagyasszony.

Jacks összeszorította a száját, és kihúzta magát, ami önmagában megválaszolta a lány kérdését. Úgy gondolta, hogy a nagyasszony kántálása Evangeline-ről szólt. A helyiség forogni kezdett a lánnyal, az összes kacat és hihetetlen holmi összemosódott körülötte, miközben próbálta megfejteni a legújabb fordulatot.

Felismeritek, mert a koronája rózsaszín és arany lesz. Egyszerre nincstelen és hercegnő.

Evangeline-nek rózsaarany haja volt, jelenleg nincstelen, de két napon belül hercegné lesz, ha feleségül megy Apollo herceghez.

Ezért akarhatta Jacks, hogy házasodjanak össze. Azért rendezte így az egészet, mert így ő lehet a lány Fortuna nagyasszony mondókájából, aki kinyitja majd a Valorok Kapuját.

– Mi az a Valorok Kapuja? – tette fel újra a kérdést. – És miért félt tőle annyira, hogy kinyitom? Mi van a túloldalán?

Jacks lassan teljesen kihúzta magát, hogy fölé magasodjon, lenézett a lányra, majd elnyújtva válaszolt:

– Te csak ne aggódj a Valorok Kapuja miatt. Mindössze az a dolgod, hogy feleségül mész Apollo herceghez.

– De…

Jacks a tenyerébe fogta a lány arcát, és egyetlen jeges érintésével elnémította.

– Ha meg akarod törni a bűbájt Apollón, az egyetlen lehetőséged, ha feleségül mész hozzá. Vagy emlékeztesselek rá, mennyire kétségbeejtő lehet egy összetört szív? Hogy annyira fáj, hogy képes voltál alkut kötni egy olyan ördögi alakkal, mint én? Tényleg szeretnéd lefújni az esküvőt, és így elhagyni Apollót… örökre szerelembe esve valakivel, aki sosem fogja viszonozni az érzést? – Jacks ugyanolyan nyugtalanító, elátkozott pillantással nézett rá, mint a hintóban. – Nem olyan régen találkoztunk a templomomban, és kész voltál bármit megígérni, hogy elvegyem a fájdalmat. Ez hazugság volt? Vagy már el is felejtetted, hogy a szívfájdalom miként tépi darabokra a lelket, hogyan változtat mazochistává, aki arra az egy dologra vágyik, amely kizsigerelte, amíg nem marad benne semmi, ami elpusztulhatna?

Jacks hideg ujjai a lány arcába vájtak.

Evangeline kihúzta magát, és ellépett a Fátumtól.

– Még mindig az én szívfájdalmamról beszélsz, vagy már a sajátodról?

Jacks felnevetett, és olyan éles mosolyt villantott rá, hogy az egy gyémántot is kettévágott volna.

– Egyre jobban megy a gonoszkodás, Kisróka. De ahhoz, hogy összetörhessék, igazi szív kell. Nekem nincs olyanom. Akár az örökkévalóságig Apollón hagyhatom a bűbájt. Úgyhogy vagy feleségül mész hozzá, megmentve az élethosszig tartó szenvedéstől, vagy megpróbálhatsz megakadályozni egy poros próféciát, amit még csak nem is értesz.

29

EVANGELINE NEM VETTE LE szemét az ablakról, a jeges üveget nézte, miközben a hintó zörögve visszatért a Farkasok Csarnokába. Úgy viselkedett, mintha Jacks ott sem lenne, habár a fejében tovább visszhangoztak a szavai. Egy poros prófécia, amit nem értesz.

Semmi másra nem bírt gondolni. Tudta, hogy a legtöbb északi történet nem egészen megbízható, de tekinthető egy jóslat történetnek?

Az anyja sosem mesélt jóslatokról. Ez is olyan mágia, amely nem hagyhatja el Északot? Egy jóslat inkább tűnt a varázslat egy különleges fajtájának, mintsem történetnek. Bármiből lehet történetet faragni, de a meghatározása alapján egy jóslat minden részének olyasminek kell lennie, ami majd bekövetkezik, különben nem igazi jóslat.

Megkérdezhette volna Jackset, de nem akart többet találkozni vele. Amúgy sem számított rá, hogy választ kapna tőle.

Jacks úgy viselkedett, mintha Evangeline-nek nem lenne választása azonkívül, hogy hozzámegy Apollóhoz. Ő viszont ritkán hitte el, hogy csak egyetlen lehetőség létezik. Hitt abban, amit az anyja tanított neki, hogy minden történetnek végtelen számú befejezése lehetséges.

Habár gondolni sem mert arra, hogy örökre összetörje Apollo szívét azzal, hogy most lefújja az eljegyzést.

De mi van, ha ő volt a jóslatban említett lány rózsaszín-arany hajjal? És ha a házassága Apollóval olyan események láncolatát indítja el, amely kinyitja a Valorok Kapuját, és valami borzalmasat szabadít rá a világra? Nem tudta, valójában mit rejt a kapu, de Fortuna nagyasszony alapján az a benyomása támadt, hogy semmi jót.

Átölelte magát, és tovább nézte az ablakon keresztül a fagyos északi utcákat.

Amikor a császárnő először meghívta ide, azt hitte, itt a lehetőség, hogy belépjen egy tündérmesébe, hogy új szerelemre és boldog befejezésre találjon. De most azon gondolkodott, hogy tényleg a sors befolyásolja-e az útját. Azt kívánta, bárcsak megbeszélhetné Marisollal, de ez ki volt zárva.

Próbálta elképzelni, mit mondanának a szülei, ha még élnének. Valószínűleg kedvesen megnyugtatnák, hogy a jövőjét a döntései határozzák meg, nem pedig a sorsa. Azt mondanák, nincs köze semmilyen szerencsétlen jóslathoz. De mivel olyan emberek voltak, akik hittek az olyasmikben, mint a jóslatok, a háta mögött titokban utánanéztek volna. És Evangeline is pontosan ezt tervezte.

A Farkasok Csarnoka inkább volt erődítmény, mint mesebeli kastély, erős, palaszürke kövekből építették magas tornyokkal és lőrésekkel ellátott, mellvédes falakkal.

Evangeline felsóhajtott, és úgy tett, mintha nem tilosban járna, amikor visszament ugyanazon a titkos átjárón, amelyen keresztül korábban kiszökött. Valakinek mostanra talán feltűnt a távolléte, de Evangeline úgy tervezte, azt mondja majd, hogy eltévedt a hatalmas kastélyban. Ilyesmi könnyen előfordulhat.

A Farkasok Csarnoka óriási volt, teli hosszú folyosókkal és magas mennyezetű szobákkal, amelyeket a kandallók nehezen tudtak befűteni. A szobák egyformának tűntek, amikor Apollo először körbevezette. Rengeteg fa, óntárgyak, rojtos szőnyegek földszínekben, amelyekről nyirkos erdők és elvarázsolt északi kertek jutottak eszébe.

Szerencsére a kastély mindemellett teli volt bátorító irányjelző nyilakkal ellátott hasznos táblácskákkal, amelyek mutatták, mi merre található.

Evangeline követte a Tudósok Szárnyába és a királyi könyvtárba vezető nyilat. Itt hűvösebb volt, mint máshol, nem voltak ablakok, amelyek beeresztették volna a könyvekre nézve ártalmas fényt.

Megérkezve Evangeline óvatosabb léptekre váltott, és remélte, hogy nem veszik észre, ahogy elhalad a hosszú fehér köpenyt viselő könyvtárosok és a pergamenekre író tudósok között.

Apollo azt mondta neki, hogy a Farkasok Csarnokának bármelyik részét felkeresheti, de ő nem akarta, hogy bárki tudjon róla, mit keres, nehogy olyan reakciót váltson ki belőle, mint Fortuna nagyasszonyból.

Nem mehetsz feleségül a herceghez! A Valorok Kapuja sosem nyílhat ki!

Evangeline bizonytalanul sóhajtott, ahogy a polcokat fürkészte kapukról, a Valorokról vagy jóslatokról szóló könyveket keresve. Nem igazán számított rá, hogy jóslatokkal teli köteteket talál, és tekintve, mit mondott a nagyasszony a boltívek elpusztításáról, nem lepte meg, hogy szemlátomást nincs könyv Észak Kapuiról vagy A Halálos Titkot Rejtő Boltívről. Ugyanakkor különösnek vélte, hogy egyetlen kötetet sem talált a kapukat megépítő Valorokról.

Voltak könyvek botanikáról, bábjátékról, árverésekről, kovácsmesterségről és szinte minden másról. De egyik könyvgerincen sem látta a Valorok nevét.

Ennek így semmi értelme. A Valorok a híres első királyi család. Hatalmas szobraik állnak közvetlenül a kikötő előtt. A fővárost, Valorfellt róluk nevezték el. Legalább egy könyvnek lennie kellene, amelyik említi őket.

A fény gyengült, és a levegő egyre sűrűbb lett a portól, miközben a lány beljebb merészkedett a könyvtárban, ahol a polcok közelebb álltak egymáshoz, és a könyveket láthatóan jobban megviselte az idő.

– Segíthetek valamiben, Fox kisasszony?

Evangeline-t megijesztette a rekedtes hang, és amikor megfordult, egy pöttöm könyvtárost pillantott meg, aki öreg volt, mint az országút.

– Elnézést kérek, hogy megijesztettem. A nevem Nicodemus, és óhatatlanul feltűnt, hogy mintha keresne valamit. – A férfi mosolyát hosszú, ezüstszürke szakáll keretezte, amelyet a fehér köpenyének szegélyéhez illő aranyszínű szálak szőttek át.

– Köszönöm, csak egy kicsit eltévedtem – köntörfalazott Evangeline, és majdnem ennyiben is maradtak. De ha most kisétál a könyvtárból, több kérdéssel távozik majd, mint amennyivel érkezett. Még mindig nem hitte, hogy bölcs dolog lenne a Valorok Kapujáról kérdezősködni, de talán körül tudja úgy táncolni a témát, hogy ne keltsen vele riadalmat, és ne törjenek még egyszer az életére. – Igazából a Valorokról kerestem könyveket, de egyet sem találtam.

– Attól tartok, azért, mert rossz helyen kereste.

A korához képest Nicodemus fürgén mozgott, sebesen eltűnt a közeli folyosón, csak egy pillanatot hagyva a lánynak, hogy eldöntse, követi-e.

Evangeline-nek nem volt oka habozni, de egyértelműen nem tette még túl magát az élményein a nagyasszonnyal. Korábban senki sem próbálta megölni, és ettől úgy érezte, mintha nagyon is a sarkában lihegne a halál.

Többször is uralkodnia kellett magán, hogy ne forduljon vissza, miközben Nicodemus mélyebbre vezette a könyvtárba, túl még több könyvespolcon, amelyek sorát csak néha törte meg Apollo egy-egy látványos portréja. Pár lépéssel később a mozaikpadló régi zöld köveknek adta át a helyét, az egész falas könyvespolcokat pedig felváltották a különös ajtók, rajtuk fegyverek, csillagok és más olyan dolgok szimbólumával, amiket a lány nem igazán tudott kisilabizálni. Végül Nicodemus megállt egy ívelt ajtót rejtő falmélyedésnél: az ajtóra egy koronát viselő farkasfejet égettek.

– Úgy hiszik, a Valorokról szóló minden történet az ajtó túloldalán található – mondta. – Sajnos a Valorok kora óta senki sem képes kinyitni az ajtót.

30

A CSENGETTYŰS ÉNEKKAR egy nappal azután érkezett meg a Farkasok Csarnokának nagy kastélykertjébe, hogy Apollo eljegyezte Evangeline-t. Pontban délben érkeztek, nehéz vörös köpenyekbe öltözve, hogy jobb kontrasztot nyújtsanak a hóval, amely hamarosan kétségkívül esni fog. A kórusnak száznegyvennégy tagja volt, az esküvőig hátralévő minden órára jutott egy. És minden órában egy némán távozott.

Estére már csak tizenkét csengettyűs maradt – tizenkét óra a holnap reggeli menyegzőig –, és az elátkozott herceg csatlakozott hozzájuk.

Evangeline nagy levegőt vett, és kitárt egy dupla ajtót. Megcsapta a hideg, ahogy kilépett a balkonra, és körülzengte a harangok édes zúgása és Apollo szerenádjának mély baritonja.

– Szerelmem! – kiáltotta a herceg. – Mit énekeljek neked ma este?

– Túl hideg van hozzá! – kiáltotta vissza a lány. – Meg fogsz fagyni, ha így folytatod.

– Boldogan megfagyok érted, szerelmem!

Evangeline lehunyta a szemét. A herceg ugyanezt mondta minden este, a lány pedig minden este kint állt az erkélyen, nézte és hallgatta, amíg a hajvégei deresek nem lettek és a lehelete meg nem fagyott. Apollóval fagyoskodni vezeklésnek érződött, amiért segített Jacksnek ezt tenni vele. Csábította a lehetőség, hogy ma este is ezt tegye, hogy egyszerűen ott álljon, és elfeledkezzen mindenről, ami a Fortuna család kincseskamrájában történt, hozzámenjen Apollóhoz, megtörje a varázst, és reménykedjen az újrakezdésben. Csak mert a herceget elátkozták, ez még nem jelenti azt, hogy a történetüknek is elátkozottnak kell lennie.

De bármennyire is szerette volna, Evangeline nem tudta kiverni a fejéből a jóslatot, és arra gondolt, hogy mielőtt hozzámenne Apollóhoz, többet meg kell tudnia a Valorok Kapujáról, és hogy mi történik, ha kinyílik.

Újfent nagy levegőt vett, és még mielőtt visszatáncolhatott volna, elkiáltotta magát:

– Apollo, nem szeretném, ha megfáznál az esküvőnk előtt!

Miért nem jössz fel inkább ide?

Sötét volt, de a lány esküdni mert volna, hogy a herceg arca felragyogott. Aztán elkezdett felmászni a falon.

– Apollo, állj meg, mit művelsz?

A herceg máris pár méterre a talajszinttől megállt, az ódon kövekbe kapaszkodott, amelyek bizonyára csúszósak voltak a jégtől, és azt felelte:

– Azt mondtad, jöjjek fel.

– Úgy gondoltam, a lépcsőn. Lezuhansz, és szörnyethalsz.

– Higgy egy kicsit a hercegedben, mátkám. – A herceg tovább mászott a falon, csak akkor állt meg, amikor a testőre megpróbálta követni. – Menni fog egyedül, Havelock.

Apollo pár fürge mozdulattal később elérte a balkont, és gyakorlottan átugrott a korláton.

– Már szinte elszomorodtam, hogy a ma este után többé nem lesz rá szükség, hogy megmutassam, mi mindent megtennék érted, szívem. – Pillantásából sütött a hév, ahogy végignézett a lányon.

Evangeline még nem vette fel a hálóruháját. Mivel azt tervezte, hogy felhívja a herceget, még mindig hosszú ujjú gyapjúruhát és szőrmeszegélyes köpenyt viselt. De amilyen farkaséhesen Apollo végigmérte, ennyi erővel egy szalaggal is körbetekerhette volna magát.

A herceg elegáns mozdulattal a karjába kapta Evangeline-t, és bevitte.

Hercegnőhöz méltó szobája volt. A rózsaszín és krémszínű szőnyegek pihe-puhák voltak, a fényes kandalló kristályos kövekből épült, az elegáns fehér tölgyből készült virágos ágy oszlopai a padlótól a plafonig értek, faragott támlája pedig betöltötte az egész falat.

Evangeline egy pillanatra levegőt venni is elfelejtett, ahogy Apollo egyenesen a hatalmas ágyhoz vitte, és letette a szaténpaplanra, kiterítve a lányt, akár egy áldozatot.

– Úgy érzem, mintha egész életemben erre vágytam volna.

– Apollo… várj! – A lány maga elé tartotta a kezét, mielőtt a herceg bebújhatott volna mellé az ágyba.

– Mi a baj, drágám? – Ránc ült ki a szemöldökei közé, de sötét tekintete még mindig lángolt. – Nem ezért hívtál fel ide?

Evangeline nagy levegőt vett. Nem erre a válaszra számított a hercegtől. Ő csak beszélgetni akart.

Tegnap megpróbálta kinyitni a Valorokról szóló könyvekhez vezető ajtót a könyvtárban, de mint előtte mindenki, ő is kudarcot vallott. Az ajtót ugyanazon átok zárta le, amely oly sok északi történetet torzított el és változtatott tündérmesévé. Evangeline ma korán visszament, hogy megint átkutassa a könyvtárat, de semmit sem talált, ami akár csak távolról kapcsolódott volna a Valorok Kapujához, és túl ideges volt hozzá, hogy bárkit megkérdezzen.

Ahhoz is túl ideges volt, hogy Apollónál érdeklődjön a Valorok Kapujáról vagy a jóslatról. Feleslegesen idegeskedett. Ha a kérdései megtörik Jacks bűbáját, mint Fortuna nagyasszony esetében történt, Apollónak is jót fognak tenni – megszabadul az átoktól, és többé nem kell Evangeline-nek amiatt aggódnia, hogy beteljesít egy veszélyes próféciát, ha hozzámegy.

De ha őszinte akart lenni magához, a lelke mélyén hozzá akart menni a herceghez. Esélyt akart a tündérmesére – egy újabb esélyt a szerelemre.

De tudta, hogy ez nem igazi szerelem. Amint hozzámenne Apollóhoz, ő már nem ez a herceg lenne. Hanem az, akivel az első estéjén találkozott Valorfellben, aki nagyobb valószínűséggel adja ki az útját, mint hogy megmásszon érte egy falat.

Evangeline felült, és a hatalmas ágy oldalára tette a lábát, egyenlő félként nézve szembe a vőlegényével, nem pedig ajándékként elterülve előtte.

– Bocsánat a félreértés miatt. Örülök, hogy itt vagy, de azért, mert szeretnék valami magánjellegűt kérdezni tőled.

– Bármit kérdezhetsz – ereszkedett térdre Apollo, kirázta a nedvességet a hajából, és mélységes imádattal nézett fel a lányra, a szemében barna és bronzszínű pettyek izzottak. – Ha a holnapról van szó… – kezdte a herceg – ha nyugtalanít a nászéjszaka, megígérem, hogy gyengéd leszek.

– Nem, nem erről van szó. – Habár most, hogy felhozta, Evangeline hirtelen emiatt is feszült lett. De ennek nem most volt itt az ideje, hiszen még el sem döntötte, hogy tényleg hozzá fog-e menni másnap.

– Szeretnék többet megtudni az országodról, és felkészülni arra, hogy a feleséged legyek…

– Csodálatos ötlet, egyetlenem! Olyan pompás királyné leszel!

– búgta Apollo, lényegében megint dalra fakadva.

Evangeline itt már majdnem lezárta a beszélgetést. Vétek lenne örökre így csapdába esve hagyni a herceget. De nem tudta semmibe venni a próféciát.

Nagy levegőt vett, és összeszedte a bátorságát, az ágy plüss-szélébe kapaszkodott, miközben feltette a kérdést:

– Hallottál már valaha a Valorok Kapujáról? Apollo kisfiús mosolyt villantott.

– Azt hittem, valami ijesztőt fogsz kérdezni. Evangeline azt hitte, ijesztőt kérdezett.

– A Valorok Kapuja amolyan tündérmese. Evangeline a szemöldökét ráncolta.

– Ahonnan én jövök, az egész történelmeteket tündérmesének tartják.

– Tudom. – A herceg szemében egy pillanatra csintalanság csillant, és már nem tűnt olyan elvarázsoltnak. Csak egy kisfiú, aki teszi a szépet egy lánynak. – A történelmünk elátkozott, de néhány mesében jobban hiszünk, mint a többiben. Bizonyos történeteket, mint a Valorok létezését, mindenki történelemnek tart. De a róluk szóló történetek egy része idővel annyira eltorzult, hogy ma már inkább tündérmesének tekintik őket.

Ezek közé tartozik a Valorok Kapujának legendája. – A hangja elmélyült, még drámaibbá vált, ahogy bebújt az ágyba a lány mellé, szorosan, de nem elég szorosan ahhoz, hogy hozzáérjen.

– A Kapuról szóló történetek az elátkozott meséink közé tartoznak. A Valorok történetei csak szájról szájra terjedhetnek, és a Kapu esetében két változata létezik a mesének. Szerencsédre mindkettőt ismerem.

Büszkén Evangeline-re mosolygott, és a lány érezte, hogy oldódik benne a feszültség.

– A Valorok Kapuját átjárónak tartják a Valoriába. A történet egyik változatában Valoria egy mágikus börtön, amelyet a Valorok építettek. A mágiát nem lehet elpusztítani, ezért a Valorok állítólag azért hozták létre ezt a helyet, hogy ide zárjanak minden nagy hatalmú varázstárgyat, vagy varázserővel bíró külhoni foglyokat. Állítólag a Valoriával akarták megvédeni Északot azoktól az erőktől, amelyek el akarják pusztítani, de…

Apollo elhallgatott, és úgy festett, mint aki keresi a szavakat, miközben ravaszul közelebb húzódott a lányhoz, és összeért a lábuk.

Evangeline szíve kihagyott egy ütemet.

– Nem zavar? – kérdezte a herceg, mély hangja hirtelen ellágyult és mélységesen őszinte lett. Arrébb ment volna, ha Evangeline megkéri, de az összetörte volna a törékeny reményt, amelyet próbált félénk mosolya mögé rejteni.

– Jó így – felelte a lány, és maga is meglepődött, mennyire komolyan gondolta. Amióta gyanítani kezdte, hogy Jacks küldött bűbájt Apollóra, minden, amit a herceg tett, enyhe túlzásnak és hiteltelennek tűnt. De ez – hogy igyekszik kihúzni belőle egy történetet, miközben Apollo szégyenlősen próbál legalább egy kicsit hozzáérni – olyasminek érződött, ami akár valódi is lehet, mintha így is élhetnének, ha ő tényleg fontos lenne Apollónak. És jó érzés, ha valakinek fontos az ember.

Evangeline emlékeztette rá magát, hogy a herceg figyelme nem őszinte, csak Jacks bűbája miatt viselkedik így, de már olyan régen volt, hogy fontosnak érezhette magát valaki számára. Apollo pedig nem tudott róla, hogy bűbáj hatása alatt áll, csak a lány iránti érzéseit ismerte. Evangeline gyengéden a térdére tette a kezét, és Apollo elmosolyodott, mintha mindennél boldogabbá tette volna a világon.

– Viszont – folytatta – a Valorok nem mondtak igazat. Nem azért építették a Valoriát, hogy megvédjék Északot az ellenségeitől. Egy förtelmes teremtményüket akarták bezárni. Senki sem tudta pontosan, mit hoztak létre, de olyan borzalmas volt, hogy az összes Nagy Ház ellenük fordult, és a fejüket vették. Sajnos ezt még az előtt véghez vitték, hogy a Valorok bebörtönözték volna a borzalmas teremtményüket, így a Nagy Házakra maradt, hogy a Valoriába zárják a förtelmet, és lepecsételjék a hozzá vezető kaput. Normális esetben a kapukat vérrel zárják le, de senki sem akarta megkockáztatni, hogy valaki kinyissa, úgyhogy megalkottak egy különleges zárat. Egy próféciát.

Evangeline nem engedte, hogy eluralkodjon rajta a pánik. Ez csak az elátkozott történet egyik változata, tehát megbízhatatlan. De így is feltette a kérdést:

– Hogy lehet valamit egy próféciával lezárni?

– Én mindig úgy hallottam, hogy egy jóslat sorai úgy működnek, mint egy kulcs barázdái és rovátkái. Egy jövendőmondó összeszövi a sorokat, majd belevési egy ajtóba… ez esetben egy boltívbe. Amint ezzel elkészül, a boltív zárva marad, amíg a jóslat minden sora be nem teljesül, és létre nem jön a kulcs, amellyel újra ki lehet nyitni. Elég leleményes. Ha jól csinálják, a prófécia gondoskodik róla, hogy valami évszázadokig zárva maradjon.

– Tudod, hogy szól ez a prófécia?

Apollo meghökkent, mintha azt akarta volna mondani, hogy a jóslat nem is igazi. De hogy a lány kedvében járjon, folytatta:

– A történetnek ebben a változatában a próféciát tartalmazó boltívet darabokra törték, és a darabokat külön-külön odaadták a Protektorátusnak: egy titkos társaságnak, amely megesküdött rá, hogy nem hagyja, hogy a kapu kinyíljon. De senki sem találta meg a boltív hiányzó darabjait. Pedig egyidőben szinte mindenki ezeket kereste Északon.

Evangeline meglepett arckifejezése láttán elmagyarázta:

– A történet második változata teljesen máshogy szól. Eszerint a Valoria nem egy borzalmas varázslat börtöne, hanem egy kincsesláda, amely a Valorok leghatalmasabb varázstárgyait őrzi. Egyesek szerint a Valorokat valójában azért ölték meg, mert a Nagy Házak el akarták lopni a varázserejüket és a kincseiket. Ebben a változatban az Őrzők, akik a haláluk után is hűségesek maradtak a Valorokhoz, egy jóslattal zárták le a kaput, hogy a Valorok hatalma és kincsei ne kerülhessenek rossz kezekbe.

Mondjuk, Jacksébe.

Evangeline határozottan el tudta képzelni, hogy Jacks a mágikus kincset akarja megszerezni. De sajnos azt sem zárhatta ki, hogy a varázserejű rémség érdekli a történet első változatából.

Próbálta felidézni, Jacks mit mondott a Valorokról, hogy rájöjjön, a Fátum a történet melyik változatában hitt. De csak abban volt biztos, hogy bármit is zártak az ajtó mögé, Jacks elszántan meg akarta szerezni. Amint elérték Fortuna boltívét, az arcára látványosan kiült a reménykedés. De miért? Miért hitt egy történetben, amely Apollo szerint egyértelműen tündérmese?

Jacks a Valorok legnagyobb kincsét akarta megtalálni, vagy a legnagyobb rémtettüket a világra szabadítani?

– Fiatalabb koromban – folytatta Apollo – a fivéremmel, Tiberiusszal felfedező utakra indultunk, hogy megkeressük a Valoriát. Ez volt az egyik kedvenc játékunk… – Apollo sóvárgó hangon folytatta, ahogy elkalandozott, belefeledkezve emlékeibe a fivéréről, akit ritkán hozott fel.

Amikor Evangeline a Farkasok Csarnokába költözött, egy bőbeszédű szolgáló elmesélte neki, hogy Tiberius szobája közvetlenül az övé mellett volt. De amikor Evangeline tovább faggatta volna, a szolgáló lakatot tett a szájára. Apollo folyamatosan tagadta a pletykát, hogy az Evangeline-nel kötött eljegyzés után megint összevesztek volna a fivérével. De a lány még nem látta Tiberiust a kastélyban, és akárhányszor megkérdezte Apollót, hová lett a fivére, vagy miért tűnt el, Apollo csak annyit felelt, hogy nagyon kedvelné Tiberiust, ha végre találkozna vele. Aztán hirtelen témát váltott.

Evangeline a testvéréről akarta kérdezni Apollót, mielőtt beköszönt a holnap, és minden megváltozik. Holnap ilyenkorra semmi sem lesz köztük ugyanolyan. Hozzá fog menni Apollóhoz. Jacks leveszi róla az átkot, és utána Apollo talán sosem fog megint úgy nézni rá, mint ma éjjel.

Nem tudta eldönteni, helyesen cselekszik-e, vagy sem. Csak azt tudta, hogy a ma este után ezt akarja tenni.

Apollón hagyni az átkot nagyon hasonlított ahhoz, mintha Marisolt és Lucöt hagyta volna kőszoborrá változva; kevésbé fájdalmas, de így sem bírta rávenni magát. Nem kárhoztathatja Apollót arra, hogy egy bűbáj hatása alatt élje az életét.

A jóslat továbbra is feszültséggel töltötte el, de mivel annyi volt benne a kérdőjel a Valorok Kapujával kapcsolatban, Evangeline úgy határozott, hogy abból kell a legtöbbet kihoznia, amit eddig megtudott. És azt tudta, hogy egyedül úgy mentheti meg Apollót az átoktól, ha hozzámegy, függetlenül a következményektől.

– Evangeline, szerelmem, jól vagy? Miért remegsz? A lány lenézett a kezére. Mikor kezdett el remegni?

– Én… én… – Nem tudta, mit mondjon. – Fázom… te nem fázol?

Apollo összevonta a szemöldökét, egyértelműen nem hitte el, hogy a lány fázik a vastag kabátjában, miközben mögöttük lobog a tűz.

– Hirtelen jött, és tudom, hogy siettettelek, de esküszöm, gondodat fogom viselni.

A lány még erősebben kezdett remegni. Apollo arca teljesen elkomorult.

– Csak adj időt kettőnknek. Tudom, hogy nem ugyanazt érzed, mint én…

– Nem erről van… – A lány elharapta a mondatot, nem tudta, mit feleljen, azt kívánta, bárcsak létezne pár varázsszó, amelyek megőriznék a herceg érzéseit, de mégis kartávolságban tartanák tőle. Ebben az állapotban a herceg bármit megtenne érte, ő viszont nem akarta kihasználni. Nem akarta bántani sem a herceget, sem önmagát azzal, hogy közelebb kerülnek egymáshoz, sem pedig elhinni az illúziót, hogy mindez valódi. – Olyan kedves voltál hozzám!

A ráncok elmélyültek a herceg szája körül.

– Ezt úgy mondod, mintha holnap ez megváltozna.

– Persze hogy holnap változnak a dolgok – felelte a lány. – Nem ezért csináljuk? – Egy pillanatra kísértésbe esett, hogy hozzábújjon. Még a ruharétegeken át is érezte a herceg hozzápréselődő lábának melegét, és úgy képzelte, a karja ugyanilyen meleg. Meleg, megnyugtató, biztos pont. Apollo megölelte és megcsókolta, de utoljára Luc tartotta egyszerűen csak a karjában. Hiányzott neki, nemcsak Luc, hanem az, hogy bárki a karjában tartsa. Amióta mindkét szülőjét elveszítette, ezek a megnyugtató, szeretetteli kis érintések sokkal értékesebbek lettek a számára. Hiányzott neki, ahogy az apja megölelte, ahogy az anyja vigasztalta, és…

Apollo átkarolta a vállát, gyengédebben és melegebben, mint várta, és semmi sem akadályozhatta volna meg, hogy hozzábújjon. Csak pár szívdobbanás, aztán elhúzódik tőle.

– Ha szeretnéd, itt maradhatok… – Mintha visszafojtott lélegzettel mondta volna ki a szavakat. – Nem kell történnie köztünk semminek. Alhatok ruhában, miközben csak a karomban tartalak.

Evangeline nem bízott magában annyira, hogy megszólaljon.

Nemet kellett volna mondania. Tényleg ki kellett volna mondania.

Apollo nem volt önmaga: ha az lett volna, nem ajánlja fel ezt.

Még a szobájában sem lett volna szabad ott lennie. De ott volt, és úgy nézett rá, mintha mindennél jobban vágyott volna a világon arra, hogy igent mondjon.

– Kérlek, Evangeline, hadd maradjak! – Átkarolta a lányt, és úgy kapaszkodott belé, mint egy ígéretbe, amelyet meg akart tartani. Puhán és tisztelettudón ért hozzá, telve törődéssel, amely a lánynak annyira hiányzott.

De akkor is nemet kellett volna mondania. Viszont valami megváltozott köztük, amióta a herceg bemászott a szobájába. Tudta, hogy holnap megint megváltozik, de talán nem olyan nagy baj, ha egy éjszakára kihasználja.

– Az jó lenne.

És az is volt. Nagyon jó.

Feltehetően az utolsó jó dolog kettőjük között.

31

Betevő Pletyka

A NAP, AMELYRE MINDANNYIAN VÁRTUNK

Kristof Knightlinger írása

Szinte elszomorít, hogy ma Apollo herceg és a leendő Evangeline Fox hercegné össze fog házasodni. Annyi izgalommal járt mindez, hogy sajnálom, hogy véget ér. Bár ha csak a fele is igaz a pletykáknak, amelyeket a menyegzőről hallottam, káprázatos nap lesz.

Sajnos úgy fest, legalább egy fontos személy nem teszi tiszteletét a királyi ünnepségen. A Fortuna-ház nagyasszonya, Tabitha Fortuna borzalmas balesetet szenvedett néhány nappal ezelőtt. Nehéz elhinni, hogy egy ilyen félelmetes emberen kifogott egy lépcsősor, de szemlátomást olyan rosszul esett el, hogy az elméje is megsérült. Nyugtatókról, őrületről és mágikus átkokról hallottam szóbeszédeket, és úgy hangzik, mintha itt nem egy egyszerű botlásról lenne szó. Lehetséges netán, hogy valaki megpróbálja ellopni a napfényt a szépséges Evangeline Foxtól?

32

HÓNAPOKKAL EZELŐTT, egy esős, szeles napon, amikor az esőfelhők harcot vívtak a nappal, és a felhők kerültek ki győztesen, Evangeline Fox az esküvőjét tervezgette Luc Navarróval.

Nem akart esküvőt tervezni. A viharos délután előtt eszébe sem jutott hozzámenni Luchöz. Még csak tizenhat éves volt, nem állt rá készen, hogy feleség legyen. Csak lány akart lenni. De a hatalmas zivatar mindenkit távol tartott aznap a bolttól, így Evangeline magára maradt egy új szállítmány furcsa tárggyal, köztük egy különös feliratú töltőtollal: Hogy megtaláld a még nem létező álmokat.

Muszáj volt kipróbálnia a tollat, és amint használni kezdte, egy bimbózó álom öltött alakot. Nem tudta, mennyi időt töltött rajzolással, de amikor a műve elkészült, azt érezte, hogy képe egy ígéretet hordoz. Evangeline és a szerelme egy gyertyákkal borított rakpart szélén állt, mintha tengernyi hullócsillag vette volna őket körül. Csak az éjszaka és a holdvilág figyelte őket. Nem volt ott senki más, csak ő és a vőlegénye. Összeérintették a homlokukat – és a lány csak abból tudta pontosan, hogy mit csinálnak, hogy a toll szavakat írt az égboltra: aztán felírják esküjüket a kezükre, amelyet egymás mellkasára tesznek, hogy így a szívükbe fogadhassák, és mindörökre megőrizzék.

Erre a szertartásra a szülei is áldásukat adták volna. Eskütevésre és szerelemre alapozott egyszerű menyegző lett volna, ahol megígérik, hogy jóban-rosszban együtt maradnak. Épp az ellentéte annak, ami ma este fog történni.

Evangeline végigvonszolta a menyasszonyi ruhájához erősített hatalmas szárnyakat a lakosztályán, miközben kinézett a zúzmarás ablakon.

A Farkasok Csarnokának minden egyes tornyában ketrecbe zárt galambok várták, hogy szabadon engedjék őket, miután Apollo és Evangeline elmondta egymásnak a fogadalmát a reggeli napfényben csillogó aranypettyes jégboltív alatt. Az éjszaka és a holdvilág egy pillantásra sem méltatta a szertartást, de mintha a birodalom összes lakója eljött volna rá. Már most várakoztak, legszebb szőrméikbe és ékszereikbe öltözve. Ott lesznek, amikor Apollo megcsókolja a menyasszonyt, és abban a pillanatban elmúlik az iránta érzett szerelme.

Evangeline gyomra elszorult.

Ezt az esküvőt nem követi majd boldogan éltek, amíg meg nem haltak.

Tegnap éjjel boldog volt a döntése miatt, de ma egy kicsit megsebezte a szívét. Nem lett volna szabad hagynia, hogy Apollo vele töltse az éjszakát. Nem lett volna szabad hagynia, hogy a karjaiban tartsa. Nem lett volna szabad hagynia, hogy emlékeztesse mindarra, ami nem az övé, és félő, hogy ma el is veszíti.

Nem akarta, hogy Apollo szerelme elmúljon.

Amióta megkérte a kezét, Apollo aranyos, kedves és figyelmes volt, még ha egy kicsit szélsőségesen is nyilvánította ki az érzelmeit. De milyen emberré válik, ha megtörik Jacks varázslata? Továbbra is a gyengéd Apollo marad, aki egész éjjel ölelte? Vagy visszaváltozik a hiú herceggé, aki kész lett volna kiadni az útját abban a pillanatban, hogy találkoztak? Vagy valami más, valami még rosszabb történik?

Evangeline próbált nem gondolni a Valorok Kapujáról szóló jóslatra. Már eldöntötte, hogy nem hisz el semmit, amit a kapuról hallott. De még így sem tudott teljesen szabadulni a nyugtalanságtól. Ha ő is része a jóslatnak, mi fog történni vele, amikor beteljesül?

– Miért vagy olyan ideges? – kérdezte Marisol, és odalépett mellé. Kandírozott barackszínű ruhát viselt édes krémszínű alsószoknyával és vastag gyöngyövvel. Gyönyörűen nézett ki. Amióta nem hívták Elátkozott Menyasszonynak, az elmúlt pár napot teázgatással, ruhapróbákkal és a Farkasok Csarnokának örömeivel töltötte. Boldognak és kipihentnek tűnt, de a tekintetéből sütött az ámulat, ahogy végignézett Evangeline látványos esküvői ruháján.

Az aranyvégű angyalszárnyak borzalmasak voltak, de maga a ruha tetszett Evangeline-nek. Szív alakú nyakkivágása kiemelte nem túl nagy mellét, báli szoknyarésze pedig szörnyen mókás volt, hihetetlenül finom fehér szövet végtelen rétegeiből készült, eltekintve az aranyszínű tollakból álló széles uszálytól, amely a hát derékrészétől indult.

– Nincs mitől félned – mondta Marisol. – Házasodni készülsz egy herceggel, aki imád téged.

Már nem sokáig.

Csing.

Csing.

Csing.

Egy pillanatra a távoli csengőszó figyelmeztetésnek tűnt, mígnem Evangeline-nek eszébe jutott, miről van szó. Egy csengettyűs a kórusból a kastély udvarán maradt. Nem figyelmeztetés gyanánt, csak a halk zene lezárásaként.

– Mi lesz, ha kiszeret belőlem? – szakadt ki Evangeline-ből. – Mi lesz, ha összeházasodunk, rájön, hogy hibázott, aztán mindkettőnket kidob Északról?

– Szerintem emiatt ne aggódj – felelte Marisol. – A legtöbb lánynak mágiát kellene bevetnie, hogy valaki úgy szeresse, mint Apollo téged.

Evangeline ledermedt.

– Ezzel nem azt akartam mondani, hogy bűbájt eresztettél rá – visszakozott Marisol elpirulva, amitől Evangeline hajlamos volt elhinni, hogy nyelvbotlás volt, nem pedig rosszindulatú célzás. – Nem meglepő, hogy ennyire szeret téged – folytatta elszántan Marisol. – Te vagy Evangeline Fox. Még hozzá sem mentél a herceghez, máris tündérmesékbe foglalták a neved. Te vagy a lány, aki dacolt a Fátumokkal, és kővé változtatta magát, a lány, aki nem félt visszautasítani egy utcahossznyi kérőt vagy magával hozni az elátkozott mostohanővérét egy királyi bálra, ahol aztán elrabolta a herceg szívét. Csak szeresd úgy, ahogy az életedet éled: ne fogd vissza magad, szeresd úgy, mintha minden vele töltött nap varázslatosabb lenne, mint az előző, mintha ő lenne a végzeted, és a világ jobb hely lenne, ha ti együtt vagytok, és akkor sosem lesz képes kiszeretni belőled.

Marisol olyan szeretetteljes és őszinte öleléssel zárta le a mondandóját, hogy könnyű volt hinni neki. Evangeline annyit emésztette magát amiatt, hogy miként érezhet iránta Apollo, hogy nem is gondolt arra, hogy ő mit érezhet a herceg iránt.

Tudta, hogy most nem szereti, de könnyen belé szerethet. Múlt éjjel érezte a vonzalom szikráit, ma reggel pedig még erősebben, miután a karjában töltötte az éjszakát.

Lehet, hogy nem első látásra szerettek egymásba, de a szülei azt mondták, van, hogy a szerelemnek idő kell. Csak arra van szüksége, hogy Apollo időt és egy esélyt adjon neki. Talán nehéz lesz, amikor Jacks leveszi róla az átkot, de ha Apollo engedi, Evangeline képes lehet olyan erősen szeretni, hogy mindkettőjükre boldog befejezés vár.

Nincs veszve minden remény.

Egy halk hang a fejében emlékeztette rá, hogy megint nem vesz tudomást a jóslatról, de úgy döntött, nem hallgat rá. Emiatt majd aggódik holnap.

Evangeline azzal az elhatározással lépett ki a nászlakosztályából, hogy bele fog szeretni a hercegbe. De a napot bizonyára elátkozták, vagy a történeteket sújtó átok volt hatással rá, mert egyetlen emléket sem tudott felidézni az esküvőről, pedig lezajlott.

Az egyik percben kilépett a Farkasok Csarnokának behavazott kertjébe, a hűvös levegő belemart az arcába, miközben az udvartartás tagjai felé fordultak, és szemügyre vették. Aztán Apollo kezét fogta, miközben a ceremóniamester selyemzsinórral összekötötte a csuklójukat. Evangeline érezte, ahogy zúg a vér az ereiben. Égett a bőre, és a hercegé is, mintha nem csak egy aranyszínű zsinór kötötte volna össze őket.

– Most pedig – mondta a ceremóniamester hangosan, hogy minden jelenlévő hallja –, a szavaim által összekötöm ezt a két embert. Nemcsak a csuklójukat kötöm össze, hanem a szívüket is. Ettől a perctől fogva verjen egyként. Ha az egyiket nyílvessző üti át, a másik adja vérét.

– Boldogan véremet adnám érted – suttogta Apollo. Szorosabban fogta a lány kezét, miközben még tüzesebb tekintettel a szemébe nézett, mintha a lángok ereje, amelyeket Evangeline első éjszaka a csókjával meggyújtott, megtízszereződött volna.

Csak remélni merte, hogy Apollóban azután is megmarad a tűz, hogy Jacks megtöri a varázst.

33

MOST, HOGY ÖSSZEHÁZASODTAK, Evangeline folyamatosan arra készült, hogy Apollo elengedi a kezét, hogy dühödt tekintetet mereszt rá, hogy úgy rázza a fejét, mintha álomból ébredt volna. De a herceg ehelyett még jobban ragaszkodott hozzá. Még áhítatosabban nézett rá – mintha fogadalmuk tényleg varázserejű lett volna, és tényleg összetartoznának.

Percekkel a szertartás után egy ezüstszánkóra terelték őket, amelyet egy falka hófehér farkas húzott. Apollo melegen tartotta a lányt, közel vonva magához, miközben suhantak az egyetlen éjszakára épített jégpalota felé. A kéken ragyogó, múlékony és pompázatos látványtól könnyebb volt remélni és elhinni, hogy a történetük csak most kezdődik.

Ó, mennyire hinni akart benne!

A csillogó, üvegszerű falak között a vendégek forralt borral teli csillogó ezüstkupákat kaptak és egy-egy erdőzöld süteményt, amelynek olyan volt az íze, mint a szerencse és a szerelem. Dalnokok helyett kinyitottak egy hatalmas zenedobozt, amelyből életnagyságú felhúzható muzsikusok léptek elő, hogy éteri hangok végtelen áradatát adják elő. A hangjegyek olyanok voltak, mint az ökörnyál szálai és a papírsárkányok farka, lendületes és varázslatos, amiről Evangeline-nek eszébe jutottak a rémmesék, amelyekben a fiúkat és a lányokat annyira elbűvölték a mágikus zajok, hogy halálba táncolták magukat.

Apollo egy húzásra kiivott egy serleget, majd az udvaroncok és északi nemesek ujjongó tömege felé fordult.

– Köszönöm, hogy ennyien eljöttetek megünnepelni életem legnagyszerűbb napját. Valójában nem kívántam megházasodni, amíg nem találkoztam az imádott Evangeline Foxszal. Mint látni fogjátok, a menyasszonyom tiszteletére szellemrókákat hoztunk. – Üres kupájával egy füstből álló mókás róka felé intett, amely egy szarvasbikát formázó jégszobor tetején ült. – Különleges teremtmények. Aki megszelídít egyet, ajándékban részesül, és talán a szerelem is rátalál.

– A szerelemre és a rókákra! – ujjongott a tömeg, a szikrázó jég visszaverte a hangjukat.

Evangeline belekortyolt a serlegébe, de alig bírta lenyelni. Túlságosan fojtogatta a félelem, miközben arra várt, hogy Apollo szerelme elmúljon iránta.

Miért nem szeretett ki belőle?

Nem akarta, hogy elmúljon, de a várakozás is felért egy kínzással.

Apollo álmodozó mosollyal üdvözölte, miközben egy lassú dal kezdett áradni a felhúzható zenészekből, és szállt a csillogó jég felett.

– Készen állsz az első táncunkra?

Evangeline-nek sikerült bólintania, miközben elnézett a herceg széles válla felett, Jacks arcát keresve a tömegben. Mire vár?

Megtört a varázslat? Elfeledkezett róla? Itt van egyáltalán az esküvőn?

Evangeline rávette magát, hogy mosolyogva tovább táncoljon. De a hátára erősített szárnyak minden pörgéssel és forgással egyre súlyosabbak lettek. Jacks láthatóan nem volt a tömegben. Nem jött el, hogy meggyógyítsa Apollót. Hacsak…

És ha azért nincs itt, mert a varázs már eleve megtört? És talán azért nem érzi az elmúltát, mert Apollo tényleg beleszeretett. Valószínűleg hiú remény volt, de Evangeline mindig hajlamos volt olyasmikben reménykedni, amiket mások lehetetlennek tartottak.

Merészen a férje szemébe nézett. Az elmúlt pár napban csillagok csillogtak benne, és a szerelem elhomályosította a tekintetét. De most Apollo szeme egyszerűen csak szem volt. Barna, kedves és határozott.

– Hogy érzed magad? – kérdezte a lány. – Változott valami reggel óta?

– Persze, kedvesem. Feleségül vettelek. – A herceg közelebb húzta magához, keze a lány csípőjén besiklott a szárnya alá és végigsimított a gerincén, amitől Evangeline libabőrös lett. – Királyok százainak magabiztosságát érzem magamban, és ezer herceg szenvedélyét. Ma este párbajra hívhatnám Wolfric Valort, és én kerülnék ki győztesen.

A puszta tekintetével képes lett volna felperzselni. Kétségkívül még mindig hat rá a varázslat.

De mint tegnap éjjel, most sem érződött olyan borzalmasnak. Nem így kell néznie egy vőlegénynek a menyasszonyára közvetlenül az esküvőjük után? Evangeline tudta, hogy Apollo még mindig el van átkozva, de remélte, hogy közben kezd egy kicsit belé szeretni.

A herceg még egyszer megpörgette a tánctéren, és Evangeline felhagyott Jacks keresésével. Majd később előkeríti, de nem most. Most nem. Nem az első tánc alatt. Csak kiélvezi a pillanatot. Aztán megkeresi Jackset, és ráveszi, hogy megtörje a varázslatot.

Apollo ajka végigsimított Evangeline halántékán.

Izgatott zúgolódás futott végig a tömegen. Mint egy hullámzó mosoly, mint az öröm és a buborékok. Aztán: csend.

Némaság hullámzott végig a csillogó jégkastélyon.

Evangeline elszakította tekintetét a vőlegénytől, arra számított, hogy végre megérkezett Jacks. De mindenki egy csíkos, zöld szűk kabátot viselő fiatalemberre meredt.

Nem volt különösebben magas, ellenben meglehetősen keszeg, de úgy suhant keresztül a csődületen, mint aki hatalommal bír, egyenes vállal, felszegett fejjel, a tekintetével elriasztva bárkit, aki rászólt volna, hogy ne szakítsa félbe a menyasszony és a vőlegény első táncát.

Evangeline figyelte, ahogy az ajkakon elhalnak a suttogások, és a döbbent arcoknak leesik az álla. Mire ez a fiatalember odaért hozzájuk, az egész táncterem elnémult, kivéve a zenedoboz hangszereinek furcsa csilingelését, és a szellemróka lábának halk tipegését.

– Üdv, fivérem! – szólalt meg az idegen, hangja halk volt, és kicsit sebzett, mintha nemrégiben elvesztette volna, és csak most szerezte volna vissza.

Szóval ő a rejtélyes Tiberius. Nem tűntek testvéreknek. Habár Evangeline-nek nem sok lehetősége nyílt alaposabban megnézni, mert Apollo félbehagyta a táncot, és gyorsan a háta mögé bújtatta a lányt. Tiberius felnevetett.

– Nem szeretnék zűrt – mondta Apollo.

– Ezért van a kezed a kardod markolatán? Szerinted elárulom neki, hogy…

Apollo előrántotta az övéből a kardot.

A násznép fele levegőért kapott, és páran mintha királyi párbajra biztatva tapsoltak volna.

Evangeline-nek tennie kellett valamit. Sejtette, hogy Apollo és Tiberius haragban vannak, de valószínűleg Apollo nem hajlott volna ennyire az erőszak felé, ha a bűbáj miatt nem a lány megszállottja.

A vőlegénye és a fivére közé lépett.

– Kedvesem – tette kezét Apollo mellkasára. De már nem úgy tűnt, mintha erre szükség lenne.

Amint kedvesemnek szólította, Apollo egész testtartása megváltozott. Korábban sosem szólt hozzá becéző szavakkal, és most, hogy megtette, Apollo úgy festett, mint aki mindjárt eldobja a kardot, és ott helyben megcsókolja a táncparkett közepén.

Tiberius elfojtott egy újabb nevetést.

– El sem hiszem, hogy a szóbeszéd igaz: tényleg szereted.

Vagy bűbájt küldött rád.

Evangeline ledermedt. Remélte, hogy Tiberius viccel, de lehet, hogy mégsem. Talán gyanítja az igazságot, és a legutóbb ezért kapott össze a testvérpár.

Apollo lerázta magáról Evangeline-t, és felemelte a kardját, szemében újra harag villant.

– Ha még egyszer megsérted a feleségem, kivágom a nyelved.

– Kedvesem – próbálkozott újra Evangeline, de a szavainak már nem volt ugyanolyan hatása.

Apollo tudomást sem véve róla lépett egyet a fivére felé.

Hajszálrepedések futottak szét a jégen a csizmája alatt.

Tiberius megadóan felemelte a kezét.

– Nem harcolni jöttem. – Elfordult, és mélyen meghajolt Evangeline előtt. – Elnézését kérem, hercegné! Ha megsértettem, szeretném egy tánccal kiengesztelni.

Apollo úgy nézett rá, mint aki a kardjával akarná kifejezni az ellenvetését, de Evangeline szólalt meg hamarabb.

– Köszönöm. Nagyon megtisztelő. – Majd Apollóhoz fordult: – Talán nászajándék gyanánt kibékülhetnétek.

Apollo megmasszírozta az állát.

Evangeline visszafojtotta a lélegzetét. Remélte, hogy nem ment túl messzire. Szörnyű lenne, ha Jacks varázslata most törne meg.

Fájdalmas hatásszünet után Apollo visszadugta a hüvelyébe a kardját.

– Ahogy óhajtod, mátkám.

A felhúzható muzsikusok rázendítettek egy ismeretlen dalra, miközben Tiberius megfogta Evangeline kezét. A kelleténél sokkal közelebb vonta magához. Talán azért, hogy bosszantsa a testvérét, habár az is lehet, hogy Tiberius csak rosszul táncol. Nem olyannak tűnt, akinek van türelme a táncleckékhez.

Ilyen közelről még nyilvánvalóbbá vált a fivérek külseje közötti különbség. Apollo arcát finom véső helyett baltával faragták, de Tiberiusén nem szobrász dolgozott. Puha volt, szeplők díszítették, ami pajkos külsőt kölcsönzött neki. Nem lehetett sokkal idősebb Evangeline-nél, ha egyáltalán idősebb volt. A haja rézvörös, és viszonylag hosszú, de épp annyira hátrakötötte, hogy felfedje a tetoválás egy részét a tarkóján, amitől még inkább lázadó fivérnek tetszett.

– Nem ilyennek képzeltelek – hunyorított rá Tiberius az egyik szemével, felvonva a szemöldökét.

Evangeline talán megsértődik Tiberius fürkésző tekintetén, ha hagyományos úton házasodott volna össze Apollóval, de tekintve a körülményeket, a fiatal herceg érdeklődése érthető volt.

– Ha a szárnyak vezettek félre, amiken épp taposol – mondta, remélve, hogy Tiberius lazít a szorításán –, sajnos a ruhámhoz tartoznak. Messze nem vagyok egy angyal.

Tiberius szája megrándult, de Evangeline nem tudta eldönteni, hogy ezt mosolynak szánta, vagy gúnyos vigyornak, jó benyomást próbált-e tenni rá, vagy azt akarta a tudtára hozni, hogy nem bízik benne. De Evangeline nem csak erre volt kíváncsi.

– Miért tűntél el, amikor Apollo megkérte a kezem? Tiberius meglepetten pislantott.

– Merész lány vagy.

– Mire számítottál?

– Nem sok mindenre, ha őszinte akarok lenni. Apollo régebben azt hajtogatta… – Tiberius arca megrándult, és elharapta a mondatot. – Elnézést. Nem lenne szabad ilyeneket mondanom az esküvődön. Csak szokásom gonoszkodni vele. Így mutatom ki, hogy szeretem. – Újabb félmosoly, amelybe némi gúny vegyült, miközben Tiberius gyorsított a léptein, és sebes körben pörgette a lányt a jeges parketten. – Szereted a fivéremet, Evangeline?

A lány gyorsabban szedte a levegőt. A helyes válasz egyértelműen az igen lett volna, de Evangeline úgy érezte, Tiberius már tudja, hogy ez hazugság. Úgy nézett rá, akár egy kirakósra, amelyet szétbontani akart, nem pedig összerakni. Nyilvánvaló, hogy Tiberius és Apollo veszekedtek, de Evangeline-nek az az érzése támadt, hogy Tiberiusnak tényleg fontos a bátyja, és emiatt nem bízik benne.

– Korábban valaki mást szerettem – vallotta be a lány. – Amikor elveszítettem, azt hittem, soha senkit nem fogok úgy szeretni, mint őt. De remélem, hogy Apollót még nála is jobban fogom szeretni. – Ha túlélik, hogy Jacks leveszi róla a varázst. – Én is szeretnék összebarátkozni veled. Sosem volt bátyám.

Félénken Tiberiusra mosolygott. Ha ők Marisollal kibékülhettek, akkor volt remény Apollo és Tiberius számára is. Talán idővel mind egy családdá válnak, helyébe lépve azoknak, akiket elveszítettek – vagy Marisol esetében olyan családtagokéba, akik nélkül jobb lenne neki.

Tiberius arckifejezése kifürkészhetetlen volt, nem lehetett tudni, hogy Evangeline kiállta-e a próbát. De feltűnt neki, hogy Tiberius már nem tapos a szárnyán, miközben az utolsó fordulóra viszi a jeges parketten.

– Köszönöm a táncot, Evangeline. Ha legközelebb találkozunk, elmondom, miért tűntem el. Nem akarom jobban elrontani az estéd. – Tiberius egy udvarias meghajlással elengedte, miközben elhallgatott a zene.

Majd otthagyta, ujjai közt egy tollat forgatva, amelyet a lány szárnyából csent el.

34

AZ ÉSZAKI ESKÜVŐI VACSORÁK általában hajnalig tartottak. Az embereknek addig kellett enniük és inniuk, amíg minden hordó ki nem ürült, és minden süteménymorzsát fel nem faltak. De nem sokkal alkonyat után, amikor még mindig tornyokban álltak az édességek és tengernyi serleg várta, hogy egy köszöntőhöz újra megemeljék, Apollo herceg közel hajolt Evangeline-hez, és azt súgta a fülébe:

– Szeretem az alattvalóimat, de nem szívesen tölteném velük az egész nászéjszakámat. – Hosszú csókot nyomott a lány fülére.

– Szökj meg velem, kedvesem! Menjünk a nászlakosztályba!

Evangeline gyomra görcsbe ugrott. Elfajult a helyzet. Meg kell találnia Jackset. A vacsora nem volt rossz, de a dolgoknak nem lett volna szabad ide jutniuk, addig semmiképp, amíg Apollo a varázslat hatása alatt áll.

Ideje véget vetni az átoknak, és kideríteni, hogy valójában miként is érez iránta a herceg, akihez feleségül ment.

Többször meg kellett ígérnie Apollónak, hogy a nászlakosztályban fogja várni, mielőtt a herceg végül elengedte. Evangeline még akkor is érezte magán a figyelő tekintetét, amikor elszántan átvágott a vendégek, a felhúzható zenészek és a tortatornyok között, hogy nyomára akadjon Jacksnek.

Miután táncolt Apollóval, Evangeline végre megpillantotta a Szívek Hercegét, ahogy kifelé tart a nagyteremből az egyik jeges folyosó felé. Ekkor épp Apollóval mutatták be Marisolt egy csapat nemes legényembernek, a csóksakk résztvevőinek, amelyet Evangeline szervezett a testvérének. Nem akart kiosonni Jacks után, de másokat is látott arrafelé tartani. A legtöbben sápadt vagy riadt arccal tértek vissza, ami alapján Evangeline azt gyanította, hogy Jacks valamiféle rettenetes titkos tanácskozást tart.

És úgy tűnt, jól gondolta. Vacogott, már szabadulni akart a gleccserkastély hidegétől, amikor végre megtalálta Jackset a kisajátított trónteremben. A mennyezetet vaskos, ívelt jéggerendák alkották. A falak fagyosan csillámlottak, rajtuk csillagok, fák és egy vigyorgó félhold képével.

Jacks egy jégtrónon foglalt helyet, miközben szúrós tekintettel egy rókát méregetett, igazi állatnak tűnt, nem pedig szellemnek – puha fehér szőr, eltekintve a homokbarna körtől az egyik szénfekete szeme körül.

Úgy festett, mintha Jackset megrémisztené a gondolat, hogy a bájos kis állat mellett nem fog elég rosszfiúnak tűnni. Evangeline azt kívánta, bárcsak így lenne, miközben kicsit hátrébb húzódva figyelt, élvezve, hogy most az egyszer Jacks került kényelmetlen helyzetbe.

Jacks elfintorodott, amikor az állat megszaglászta viseltes csizmáját.

Evangeline elnevette magát, végre magára vonva Jacks figyelmét.

– Szerintem kedvel téged.

– Elképzelni sem tudom, miért – nézett mérgesen Jacks az állatra.

– Nevet kellene adnod neki – mosolygott tovább Evangeline.

– Ha nevet adok neki, még házi kedvencnek hiszi magát. – Jacks szavaiból csöpögött az undor, ami még inkább meggyőzte Evangeline-t, hogy talán ez a róka a legjobb dolog, ami valaha történt a Fátummal.

– Mi lenne, ha én nevezném el neked? Lehetne, mondjuk, Boholy herceg.

– Ki ne mondd még egyszer!

– Legközelebb – mosolyodott el kedvesen a lány – olyan Fátummal kötök alkut, akinek van humorérzéke. Mint Méregnek.

Jacks lassan Evangeline-re emelte a tekintetét. A szeme fakókék volt, akár a jégtrónja, sötétkék hajkoronája pedig begöndörödött a hidegtől. Félig kigombolt füstszürke kabátot viselt, hollófekete nadrágot lazán kiengedett övvel, amely közvetlenül a csípője felett nyugodott, és amitől úgy festett, akár egy zilált télkirály. Az alapján, ahogy Evangeline-t méregette, egy igen dühös király.

– Azt hittem, megtanultad a leckét, hogy ne üzletelj a magunkfajtával.

– Meg, épp ezért, ha legközelebb szükségem lesz valamire, nem veled kötök alkut.

– Ez nem tréfadolog – mordult fel Jacks.

– Azt hittem, neked mindegy.

– Mindegy is. De még mindig tartozol nekem egy csókkal, és amíg meg nem kaptam, az enyém vagy, és nem szeretek osztozkodni.

– Ha nem ismernélek, azt hinném, féltékeny vagy.

– Persze hogy féltékeny vagyok. Mint minden Fátum.

– Ha mardos az irigység, miért nem vetted le a varázslatot Apollóról?

– A legkevésbé sem érdekel, mi történik köztetek, halandók között.

– Akkor vedd le a varázslatot, mert Apollóval összeházasodtunk – mondta határozottan Evangeline. – Megtartottam az alku rám eső felét. Ideje, hogy te is álld a szavad.

– Rendben – mondta Jacks vontatottan, megdöbbentve a lányt, milyen könnyen beleegyezett. – Továbbra is úgy vélem, hogy ez nem túl előrelátó döntés, de ha tényleg azt akarod, hogy Apollo ne így érezzen irántad, megadom hozzá a szükséges eszközöket. – Jacks előhúzta az ékköves tőrét, és megszúrta az ujja hegyét, egy csepp ismerős aranypettyes vért fakasztva.

A róka megszaglászta a vércseppet, és nyüszítve elhátrált tőle.

– Látod? – kérdezte Jacks fásultan. – Még ez az oktalan állat is tudja, hogy rossz ötlet.

– Nem, azt tudja, hogy te vagy rossz. Ez komoly különbség. – Habár Jacks vérétől Evangeline is kényelmetlenül érezte magát.

– Hol a csapda?

– Olyan nehéz elhinni, hogy kész vagyok állni a szavam?

A Fátumok valójában híresek voltak arról, hogy megtartják a szavukat az alkuk során. Minden figyelmeztetés ellenére az emberek épp ezért voltak hajlandók még üzletet kötni velük. De valami visszatartotta Evangeline-t, hogy közelebb lépjen.

– Meggondoltad magad? Én törnék feletted pálcát utoljára, ha a befolyásod alatt akarod tartani.

– Nem az én befolyásom, hanem a tiéd – lépett Evangeline közelebb a trónhoz.

Jacks szemöldöke felszökött, elárulva meglepetését.

Evangeline-nek ettől diadalt kellett volna éreznie. De ehelyett a legutóbbi alkalom jutott eszébe, amikor megdöbbentette Jackset. Amikor ivott Méreg kupájából, és kővé változtatta magát. Nyelt egy nagyot.

Jacks hanyag eleganciával előrehajolt, és finoman a lány szájára nyomta a vérző ujját.

Libabőr pettyezte a bőrét. Jacks érintése nem volt hidegebb, mint a kastély, de mindig felzaklatta Jacks cirógatása.

– Ha megcsókolod, Apollo minden hamis érzése irántad el fog tűnni. – Jacks még határozottabban végighúzta jeges ujját a lány száján, az érintése kemény volt, és durva. Ma a vérének keserű íze volt, nem édes. A hibák íze. – Napfelkelte előtt meg kell csókolnod, hogy a varázslat működjön. De figyelmeztetlek, ha megteszed, a herceged nem fogja úgy gondolni, hogy jót tettél vele. A hősöknek nem jár boldog befejezés.

35

EVANGELINE EZT NEM GONDOLTA végig eléggé. Meg kellett volna kérdeznie Apollót, pontosan hol van a nászlakosztály. Miután megtudta, hogy a Farkasok Csarnokának egyik égig érő tornyának csúcsában található, inkább azt javasolta volna, találkozzanak máshol – lehetőleg közelebb a földhöz, és több kijárattal.

Azt azért nem hitte, hogy a herceg kidobná a torony ablakából, miután megszabadította Jacks bűvöletétől, de Evangeline még így sem tudta, milyen ember lesz Apollo, ha megtöri rajta a varázst. Ugyanaz az édes herceg, aki tündérmeséket mondott neki, vagy a dühös herceg, aki ma este majdnem rárontott a testvérére?

Ez egy igazi románc kezdete, esetleg a vége?

Evangeline elkötelezte magát a gondolat mellett, hogy szeretni fogja Apollót, és tesz érte, hogy működjön a házasságuk, miután a varázslat megtört. De csak Jacks szavai visszhangoztak a fülében. A herceged nem fogja úgy gondolni, hogy jót tettél vele.

Hat katona strázsált a nászlakosztály előtt, ahová belépni készült.

Hirtelen kísértésbe esett, hogy sarkon fordul, és annyiban hagyja a dolgot.

Vagy bemehet, de kerülheti, hogy megcsókolja Apollót. Pirkadatig van ideje megtörni a varázst. És ha bemegy, de nem csókolja meg rögtön? Hagyhatják az alvást, és beszélgethetnek. Mennyi idő van hajnalig?

Evangeline próbált nagy levegőt venni, de gombócot érzett a torkában, miközben megközelítette a nászlakosztály ajtaját. Nem fordult vissza, de amint belépett, és az ajtó becsapódott mögötte, azt kívánta, bárcsak ezt tette volna.

A szobában túl meleg volt a száz égő gyertya tüzétől és túl édes szag az ezer virágszirom bódító illatától. Szinte minden felületet elleptek a padlótól a kanapén át a hatalmas négyoszlopos ágyig.

– Szia, kedvesem! – dorombolta Apollo, aki hívogatóan nyúlt el az ágyon. Az inge már nem volt rajta. Csak egy nagy borostyánkövet viselt meztelen mellkasán, amely valami olajra emlékeztető dologtól csillogott.

Evangeline-nek felkavarodott a gyomra. Minden kétsége eloszlott, hogy megcsókolja-e ma éjjel. Muszáj véget vetnie a varázsnak, nem számít, utána milyen nehézségek várnak rá.

– Megvárakoztattál, feleségem. – A herceg egy virágszirommal simogatta az olajos mellkasát.

A torka most az iszonyattól szorult el. Remélte, hogy a herceg nem fogja gyűlölni, miután levette róla a varázslatot, de ebben a pillanatban ez nem tűnt valószínűnek.

– Egy pillanat – húzta az időt. Nem szerette különösebben a bort, de állt a szobában egy faragott asztal rajta egy szépséges szilvalila üveggel. Töltött magának egy bőséges pohárral.

A csillogó italnak olyan íze volt, mint a sózott rothadt szedernek. Majdnem kiköpte, de még nem állt rá készen, hogy közelebb menjen Apollóhoz. Megint nagyot kortyolt a borból, és félig kiitta a poharat. Valószínűleg még többet kellene innia, de nem akart emiatt lerészegedni.

Lerakta a bort, és merészen az ágy felé lépett. Apollo a száját nyalogatta.

Mielőtt inába szállt volna a bátorsága, Evangeline lehunyta a szemét, és megcsókolta a herceget.

A herceg karja kígyóként fonta át, forrón és az olajtól csúszósan. Magához vonta az ágyba, és a lány nem állt ellen. Mindjárt túl lesz rajta. Mindjárt túl lesz az egészen. Miközben erre gondolt, érezte, hogy Apollo nyelve visszahúzódik a szájából, és enyhül a szorítása.

Kiszabadult az öleléséből.

Apollo nem próbált utána nyúlni, mint általában szokott. Sőt, kicsit ellökte magától, ahogy felült az ágyban.

Ökölbe szorította a kezét, és a válla megfeszült. Erős szája kinyílt és szorosan összezárult, miközben tekintete a virágszirmokról a gyertyákra, majd a saját olajos mellkasára ugrott.

Összevonta a szemöldökét, végigsimított a hasán, és az ágyba törölte ragacsos kezét.

A szoba szűkebbnek tűnt, a levegő pedig forróbbnak és messze édesebbnek a virágok illatától, de Apollo hallgatása volt igazán fojtogató.

Evangeline sosem értette, miért telik olyan sok időbe, hogy kiszeressen Lucből. Bár már nem akarta szeretni a fiút, az érzés haloványan még mindig ott volt benne. Mondják, hogy valaki kiábrándul a szerelemből, de az ábrándozás könnyű. Elengedni Lucöt sokkal inkább olyan volt, mint a sziklamászás. Foggal-körömmel küzdött, hogy megszabaduljon tőle, hogy találjon valami mást, amibe kapaszkodhat.

Egyszerűen el akarta felejteni, lehunyni a szemét, és hagyni, hogy az egész elmúljon. De megvan az oka, hogy a nagy erejű érzések miért nem tűnnek el egy szempillantás alatt, okok, amelyek miatt valakinek erősebbnek kell lennie az érzéseinél, hogy el tudja engedni őket.

Apollo erősen belemarkolt az ágyneműbe. Aztán egyik kezével megdörzsölte az arcát, mire minden haragja eloszlott, és pőre fájdalom vette át a helyét. A szeme vörös volt, a szája eltorzult, és olyan erővel szorította össze az állkapcsát, hogy félő volt, hogy elreped.

– Mit tettél, Evangeline? – Nem kiabált, de elég hangosan és durván ejtette ki a szavakat, hogy az őrök az ajtó túloldalán meghallhassák. – Miért érzem úgy magam, mintha szíven döftek volna?

Fájdalomtól eltorzult arccal hunyta le a szemét.

A lány torka elszorult a megbánástól. Próbálta visszanyelni a zokogását. Arra számított, hogy a herceg dühös lesz. Nem arra, hogy ilyen sebezhetőnek látja majd.

Meg akarta simogatni, megvigasztalni, de valószínűleg jobb, ha tartja a távolságot.

– Sajnálom… nem akartalak bántani. – A lány felállt az ágyról.

– Ne… – ragadta meg Apollo a kezét. – Én… mi… ez… Valószínűleg próbált rájönni, mit mondhatna.

A herceg hirtelen elengedte a kezét, a bőre elszürkült, a vállát leengedte, a szeme fennakadt, és az ágyra rogyott.

A feje ijesztő szögben billent oldalra.

– Apollo! – lendült előre Evangeline, és egyik kezét a herceg csúszós és meleg mellkasára nyomta. A férfi nem mozdult.

– Apollo… Apollo… – ismételgette a nevét, miközben a nyakára tette a kezét a pulzusát keresve, de nem találta. Visszatette a kezét a mellkasára, ahová a herceg az ő nevét tetováltatta egy kardokból formált szívbe. A szíve sem vert, és bőre a tinta körül furcsa kékes árnyalatot öltött. Ne! Ne! Ne! Ne! Ne!

Megpróbálta felrázni. Mindhiába.

– Apollo, kelj fel! – kiáltotta Evangeline, a pániktól ömlöttek a könnyei.

Megint megrázta a herceget. Meg kell mozdulnia! Lélegeznie kell! Nem halhatott meg. Nem halhatott meg. Nem halhatott meg. Ha meghalt…

A torka elszorult a zokogástól, ahogy eszébe jutott a legszörnyűbb eshetőség. Ha Apollo meghalt, az nemcsak azt jelenti, hogy a csókja megtörte a bűbájt, hanem azt is, hogy végzett vele. Megölte a herceget, és Jacks vette rá, hogy megtegye.

36

JACKS EGYSZER AZT MONDTA Evangeline-nek: „Nincs értelme mással elvégeztetni egy gyilkosságot, ha közben egy légtérben vagy vele”, és Evangeline utolsó csókja Apollóval az első olyan bűvös csókjuk volt, amikor Jacks nem tartózkodott a helyiségben.

– Segítség! – sikoltott fel Evangeline, miközben még elgyötörtebb zokogás rázta a mellkasát.

Az ajtó kivágódott, és a szoba, amelyet pillanatokkal korábban gyertyalángok és virágszirmok töltöttek be, megtelt dübörgő nehéz csizmákkal, villogó fegyverekkel és fékevesztett káromkodással.

– Orvost kell hívnunk! – szipogta Evangeline. Túl korainak tűnt, hogy sírjon, de nem bírta visszafojtani a könnyeit.

– Mit tettél vele?

– Szerintem halott!

– Megölte!

A katonák szavai nyilakként szálltak, sebesen és élesen, miközben két férfi az angyalszárnyánál fogva felrántotta az ágyról, és körülötte tollak repültek szét.

– Kifelé! – parancsolta valaki.

– Várjanak… – tiltakozott Evangeline a könnyei mögül. Tudta, hogy ez részben az ő hibája, de nem csak ő tehet róla. – Én nem… nem…

– Hallottuk, hogy kiabál veled. Most pedig… – A katona be sem fejezte a mondatot. A szavai a levegőben lógtak, miközben két másik őr az ajtó felé rángatta a lány. – Kötözzétek meg egy üres szobában! Ti pedig – mutatott két másik katonára – keressétek meg Tiberius herceget, de legyetek diszkrétek. Egyelőre nem szeretnénk ezt nagydobra verni.

Evangeline tiltakozni próbált, de a szavait belé fojtotta a zokogás. Borzalmas, gyötrő zokogás, amely olyan erővel rázta a testét, hogy alig érezte a torony hidegét vagy a katonák durva szorítását, miközben levonszolták a lépcsőn, minden foknál megtépve a szárnyait, tollak és könnyek ösvényét hagyva maguk mögött.

– Meg… meg kell találniuk Jacks nagyurat – nyögte ki végül. – Ő tette… ő a Szívek Hercege.

– Tömjétek be a száját! – mordult fel az alacsonyabb katona, és belökte a lányt egy dohos és portól bűzlő fénytelen szobába. Letépték a szárnyai maradékát. Kíméletlenül hideg levegő csapta meg a hátát, ahogy egy magányosan álló székbe lökték. A csuklóját gyorsan a karfához kötötték, bokáját pedig a szék lábához, majd az alacsonyabb katona egy büdös rongyot tömött a szájába.

A rongy belé fojtotta a könyörgést, a bűze pedig rövid időre elállította a könnyeit, de ez nem tartott sokáig. Az ezt követő csendben csak a gyilkos és a bolond szavakat hallotta, és csak Apollo üres tekintetét látta maga előtt, majd kiömlő könnyei elhomályosították ezt az emléket is.

– Miért nem hallgattatta el a rongy? – kérdezte az alacsonyabb katona.

– Hadd sírjon! – morogta a másik. Testesebb volt, a feje kopaszra borotválva. Elindult tüzet rakni az üres kandallóba. A lány felismerte, hogy ő Apollo személyes testőre: Havelock. Nem gondolta, hogy a katonát érdekli, ha ő fázik, de az elhagyott szobában jéghideg volt, és a lány kételkedett benne, hogy egyedül hagynák itt. Mintha meg tudna szökni. Még ha el is oldozzák, ebben az állapotban nem jutna messzire. Még erősebben zokogott.

Megölte Apollót. Apollo halott.

Apollo halott, és ő ölte meg.

– Fejezd ezt be! – Az alacsonyabb katona ütésre emelte a kezét.

– Így bánik a királyi testőrség a következő királynéval? – Jacks tűnt fel a félig nyitott ajtóban. Nehéz volt kivenni a sötétben és a könnyek mögül, de Evangeline felismerte a kegyetlen hangjáról.

Ő a Szívek Hercege! Ő a gyilkos!, próbált kiáltani Evangeline, de a borzalmas rongy betöltötte a száját. És valami nem volt rendben az őrökkel. Egyikük sem mozdult.

Evangeline erőtlenül megpróbálta hátrabillenteni a székét, hogy kiszabaduljon.

– Állítsátok meg, mielőtt kárt tesz magában! – mondta Jacks színtelen hangon.

Az alacsonyabb katona, aki meg akarta ütni, azonnal határozottan a szék támlája mögé tette a kezét, hogy mind a négy lábát a padlón tartsa.

Mi folyik itt?

Mintha a katonákat megszállta volna valami. Havelock úgy meredt Jacksre, akár egy árnyékra, amely kést fogott rá, de ő sem mozdult, amíg a Fátum be nem lépett a helyiségbe, és halkan azt nem mondta:

– Kifelé!

Mindkét katona egyetlen szó nélkül kivonult, kettesben hagyva a megkötözött Evangeline-t a Szívek Hercegével.

Menj a közelemből!, próbálta sikoltani, újra megrázva a széket, ahogy Jacks közelebb lépett.

A félhomályban alig lett volna szabad látnia, de Jacks szeme haloványan ragyogott, tüzes kékséggel, ahogy végigmérte a lányt. A letépett aranyszárnyakat a lábánál, földig érő fehér szoknyájának szakadt szegélyét és a könnypatakok arcán húzódó nyomait.

Fejezd be a sírást! Jacks hangja halkan, egyenletesen tört be újra Evangeline gondolataiba. Nem vagy szomorú. Nyugodt vagy és boldog, hogy újra láthatsz.

Evangeline dühösen rámeresztette a szemét, azt kívánva, bárcsak el tudná neki mondani, milyen boldogtalanná teszi a jelenléte. Tényleg nem akart sírni előtte, de a látványa, ahogy olyan ridegen és érzéketlenül állt előtte, arra emlékeztette, hogyan halt meg Apollo.

Még több könny csorgott le az arcán.

Jacks összehúzta a szemöldökét, és a tekintete egy nedves tócsára vetődött a lábánál.

– Azok könnyek? – Valami riadalomféle csillant a szemében. Nem mintha Evangeline egy pillanatig is elhitte volna, hogy Jacks törődik vele. Meg fogja ölni, ahogy Apollót is megölte, hogy ne mondhassa el senkinek, mit tett.

Összeszedte minden bátorságát, ahogy Jacks a szájában lévő rongyért nyúlt, aztán felsikoltott, amikor kivette.

– Gyilkos! Menj a…

Jack a szájára tapasztotta a kezét.

– Tényleg azt szeretnéd, ha visszatenném azt a mocskos rongyot a szádba?

Evangeline megdermedt.

Jacks halovány vigyort villantott rá.

– Most kérdezni fogok tőled valamit, te pedig sikoltozás nélkül válaszolsz. Mióta sírsz ennyire?

Lassan elvette a kezét.

Evangeline legnagyobb borzalmára még több könny patakzott a szeméből, mire sikerült megszólalnia.

– Ne tegyél úgy, mintha érdekelne, hogy szomorú vagyok… úgyis megölsz, ahogy Apollót is megölted.

– Nem öltem meg Apollót, és nem áll szándékomban ártani neked. Még mindig szükségem van rád a jóslat miatt, emlékszel?

– Soha többet nem segítek neked semmiben! – fortyant fel Evangeline, vagy legalábbis igyekezett határozottságot mutatni, ám a szavak megalázó szipogás közepette törtek ki belőle. De nem adta fel. – Inkább itt maradok örökre megkötözve, mint hogy segítsek neked.

– Nem lenne szabad ilyen meggondolatlanságokat mondanod – húzta elő Jacks az ékköves tőrét, de ahelyett, hogy a torka vagy a szíve felé nyúlt volna vele, leguggolt, és elvágta a kötelet, amely a székhez rögzítette a lány jobb bokáját.

Evangeline rúgott egyet a szabad lábával.

De persze Jacks gyorsabb volt. Hideg keze a lány lábikrájára szorult, és elég magasra felemelte ahhoz, hogy Evangeline ruhája veszélyesen felcsússzon, és ő teljesen elveszítse az egyensúlyát, miközben Jacks felállt a guggolásból.

– Ha életben akarsz maradni, ne küzdj tovább ellenem.

– Mindig küzdeni fogok ellened. Csellel rávettél, hogy megöljem Apollót! Azt hittem, segítek rajta, de meghalt, amint megcsókoltam!

Jacks megmasszírozta az állkapcsát.

– Apollo nem a csókodtól halt meg. Abban a csókban nem volt semmi varázslat.

– De…

– A csókjaid sosem voltak varázserejűek – vágott a szavába Jacks. – Apollo nem a csókod miatt szeretett beléd, hanem mert rávettem.

– Az hogyan lehetséges?

– Fátum vagyok. Szerinted minden hatalmam a csókomban van? – Jacks határozottan sértettnek tűnt. – Nem lennék túl ijesztő, ha csak erre lennék képes. És mielőtt ellenkezni kezdenél, és még több időt vesztegetnél azzal, hogy kifejtsd, nem hiszel nekem, épp az imént láttad, hogyan használom ezt a képességemet a katonákon, akiket kiparancsoltam a helyiségből. Egy ujjal sem kellett hozzájuk érnem. Csak azért vettelek rá, hogy megcsókold Apollót és Fortuna nagyasszonyt, mert szórakoztatott, és ha a varázslat elmúlik, hozzád vezetnének a nyomok, nem hozzám. Az emberek hajlamosak messzire elkerülni, és nem bíznak benned, ha tudják, hogy irányíthatod az érzéseiket. Manipuláltalak, de nem én gyilkoltam meg a hercegedet.

Evangeline megpróbált a könnyein keresztül farkasszemet nézni Jacksszel. Tényleg nem akart hinni neki, sem elismerni, hogy logikus dolgokat mond. Őt akarta hibáztatni Apollo haláláért. Sikítva bele akart rúgni. De amikor sikítani próbált, csak frusztrált szipogás tört fel belőle.

– Ha igazat beszélsz… akkor használd rajtam a varázserődet – csuklott Evangeline. – Használd arra, hogy elállítsd a könnyeimet.

– Próbáltam, de nem vált be – fintorgott Jacks, miközben a könnyek újabb vízesése zúdult le a lány szeméből. – Ezek nem átlagos könnyek. Szerintem téged megmérgeztek.

– Ez gyász, Jacks, nem pedig méreg! Apollo a szemem láttára halt meg.

– Nem kritizálni akarlak, amiért érzelmes vagy – csikorgatta a fogát Jacks. – De ha ezek tisztán a te érzéseid lennének, képes lennék elvenni őket.

Evangeline visszagondolt a szavakra, amiket Jacks szótlanul közölt vele nem sokkal az után, hogy belépett a helyiségbe.

– Te… próbáltál rávenni, hogy örüljek neked.

Jacks nem felelt, de olyan kegyetlenséggel meredt a lányra, amitől Evangeline azt gyanította, hogy nem lett volna szabad meghallani a szavait.

– Valami természetellenesen felerősíti az érzéseidet – mondta Jacks mogorván. – Létezik egy másik Fátum, aki mérgező könnyeket sír, és hatalmában áll megölni valakit azzal, hogy összetöri a szívét. Szerintem megmérgeztek, és ha nem szerezzük meg mihamarabb az ellenszert, halálra fogod sírni magad.

Evangeline tovább akart vitatkozni. Csak mert Jacks ereje nem működik rajta, ez még nem jelenti azt, hogy megmérgezték. Fájdalmat érzett – a férje a szeme láttára halt meg. De mielőtt megszólalhatott volna, újabb irányíthatatlan zokogáshullám tört rá, és tényleg olyan volt, akár a méreg. Soha életében nem sírt ilyen erősen.

Úgy érezte, a testét ólomként húzza minden bánat, amit valaha érzett. Minden könnycsepp égetett, ahogy lecsorgott az arcán. Aztán eszébe jutott a bor sós íze, amit majdnem kiköpött. Azzal mérgezték meg? Lehet, hogy a bor végzett Apollóval is? A herceg nem sírt, de utolsó arckifejezése mélységes szívfájdalomról árulkodott.

Jacks végre elengedte a bokáját. Elvágta valamennyi kötelet, majd a válla alá nyúlt, hogy felsegítse.

– Eressz el! – próbált elhúzódni tőle a lány. Még ha nem is Jacks ölte meg Apollót, Evangeline a közelébe sem akart menni a hideg kezének, a hideg karjának vagy a kőkemény, jeges mellkasának. De a lába nem volt erősebb egy ernyedt fonálnál, és azon kapta magát, hogy ellenkezés helyett Jacksre támaszkodik.

Jacks megdermedt, mintha a lány kést nyomott volna az oldalába. Aztán felkapta, és a vállára vetette.

– Mit művelsz? – sikoltotta Evangeline két szipogás között.

Jacks még megmentőnek is rossz volt.

– Alig állsz a lábadon, és mozognunk kell, ha ki akarunk jutni innen.

– Nem tudnál… – a lány ficánkolva próbált kiszabadulni, de Jacks karja acélként szorította a vállára – …mindenkit elvarázsolni, hogy kimehessünk?

– A varázserőm nem úgy működik Északon, mint máshol – szűrte Jacks a fogai között.

Vagyis nem. Csak bizonyos határok között tudta az emberek érzelmeit irányítani. Evangeline összeszedte zaklatott gondolatait, felidézve a pillanatot, amikor Jacks varázslata már nem hatott Fortuna nagyasszonyra. Evangeline azt hitte, ő törte meg a varázst a kövekről feltett kérdésével. Pedig biztos, hogy Jacks kezéből csúszott ki az irányítás. Valószínűleg rengeteg energiáját felemésztette, hogy Apollo ilyen erősen beleszeressen, és nem maradt elég varázsereje, hogy sokáig a hatása alatt tartsa a nagyasszonyt.

Talán Jacks egyszerre csak pár embert képes manipulálni. Különben, gondolta Evangeline, folyamatosan használná az erejét mindenkin. Ma este két őrt befolyásolt, és utána ideges volt, hogy őt már nem tudta. Tehát három embernek tud parancsolni, többnek valószínűleg nem.

Jacks letépte a válláról a köpenyt, és betakarta vele Evangeline-t. A lány semmit sem látott, miközben Jacks kivitte a Farkasok Csarnokából, és letette egy ott várakozó szánra, amely mintha az éjszaka leghidegebb pontja lett volna.

– Mindjárt ott vagyunk. – Jacks ennél többet nem mondott útközben, bár lehet, hogy csak Evangeline nem hallotta az állandó zokogásától. A könnyei jégcsapokat hagytak az arcán, majd elkezdték lefagyasztani a szemhéját.

A szán megállt, és Jacks megint a karjába vette a lányt.

Evangeline nem látta, hová tartanak. Jacks beborította a köpenyével, és erősen a mellkasához szorította. Most először érezte a Fátum testét melegnek. Evangeline beleborzongott, hogy akkor ő mennyire hűlhetett ki.

Hónapokkal ezelőtt kővé változott, most viszont úgy érezte, jéggé fagy, miközben Jacks talpa alatt ropogott a hó, majd mintha egy végtelen lépcsősoron ereszkedett volna le. A lány remélte, hogy meleg helyre viszi. A meleg most nagyon jólesne. Még ha Jacksnek sikerül is felfeszítenie a szemét és megszabadítania a pusztító méregtől, mindez nem változtat azon, hogy Evangeline immár szökevény, özvegy és árva. Csak egy Fátum van mellette, akiben nem bízik, és nem is kedveli…

– Nehogy most add fel! – morogta Jacks. – Ha engedsz, a méreg csak még gyorsabban hat.

A szavait gyors kopogás követte egy ajtón. Aztán még egy, még egy és még egy…

Az ajtó nyikorogva kinyílt.

– Jacks! – A női hang kissé ismerős volt. – A Fátumok nevére, mit…

A lány elhallgatott, ahogy Jacks levette köpenyét Evangeline-ről.

– Most azonnal meg kell mentened – szűrte a fogai között Jacks.

– Mit tettél? – kérdezte a lány, és Evangeline ettől máris kicsit megkedvelte.

– Szerintem mindketten tudjuk, hogy ezt nem én tettem.

– Te… mindegy, hozd be. És ne engedd el! – figyelmeztette a lány. – Ha leteszed, lehet, hogy elveszítjük. Vigyázz rá, amíg elkészítem az ellenszert. Tegyél úgy, mintha fontos lenne neked.

Jacks még szorosabban fogta Evangeline-t.

De aztán a világ melegebbé vált, megtelt tűzropogással, és Evangeline-t nem érdekelte, hogyan tartja őt Jacks, amíg a meleg felé tartanak. Nem bírta kinyitni a szemét, csak amikor néhány durva igazgatás után Jacks az ölébe vette.

Evangeline úgy képzelte, hogy egy tűz előtt vannak, Jacks egy kandallónál ül, és olyan szeretettel tartja a karjában, mint egy tuskót, amelyet készül a tűzre vetni.

– Léteznek ennél sokkal jobb módjai is a halálnak, Kisróka.

– Szá-szánalmas, ahogy próbálsz megvigasztalni – dadogta Evangeline.

– Még életben vagy – morogta Jacks. Ujjait ezután a lány szemhéjára tette, és pihe-puha érintéssel lesöpörte róla az olvadt jeget.

Talán nem teljesen reménytelen. Evangeline azon gondolkodott, hogy talán csak nincs benne elég gyakorlata. Megvigasztalni valakit bizalmi kérdés, és a történetek alapján Jacks intimitásra tett kísérletei általában nem végződtek jól. De egyértelműen tudott gyengéd is lenni. A lány érezte, hogy lassacskán kiolvad, ahogy Jacks ujjai az arcához értek, lesöpörve a ráfagyott könnyeket.

– Tessék! – hallatszott a másik lány hangja. – Add ezt be neki.

Jacks keze elhagyta Evangeline arcát. Aztán az ujjai visszatértek, bizonytalanul megérintve a száját. Lassan, óvatosan kente be az ajkát, ugyanúgy, mint korábban a vérével. De a vérrel ellentétben ez nem édesnek vagy keserűnek érződött. Nem is igazán volt íze: inkább a bizsergető pillanatra emlékeztetett közvetlenül egy csók előtt.

– Használ az ellenszer – állapította meg a másik lány.

– Ez azt jelenti, hogy elengedhetem?

– Igen – vágta rá Evangeline pont abban a pillanatban, hogy a másik lány is megszólalt.

– Nem, hacsak nem akarod, hogy meghaljon. Legalább egy teljes napig szoros testi közelségben kell lennie valakivel, hogy hasson a gyógymód.

Evangeline-nek olyan érzése támadt, hogy a lány szórakozik Jacksszel – ez szinte biztos. De ha mégsem, Evangeline akkor sem tudta elképzelni, hogy Jacks kitartana mellette vagy bárki más mellett ilyen hosszú ideig. De egyelőre nem mozdult, hogy elengedje.

Úgy ragaszkodott hozzá, mint a nehezteléshez szokás, Jacks teste merev volt, és megfeszült, mintha nem igazán akarná, hogy a lány ott legyen, de a karja mégis szorosan fogta a derekát, mint aki soha többé nem akarja elengedni.

III. RÉSZ

Káosz

37

EVANGELINE MEREV KAROK ölelésében ébredt. Próbált kiszabadulni, de Jacks szorosan fogta, miközben a lány kinyitotta a szemét, és az lassan alkalmazkodott a nappal meleg fényeihez.

Észre sem vette, hogy elaludt, pedig biztosan elpilledt Jacks ölében. Forróság gyűlt össze a hasában, és kúszott fel az arcáig. Butaság szégyenkezni emiatt. Majdnem meghalt, és Jacks megmentette az életét. Ha bárki más vállalt volna ennyi vesződséget – megmenteni őt a katonáktól, áthozni az éjféli havazáson, megtalálni az ellenszert –, a lány azt hitte volna, ez jelent valamit. De még úgy is, hogy Jacks egész éjjel a karjában tartotta, szorítása merev volt, mellkasa lapos szikla a lány feje alatt. Nem bújtak össze alvás közben. Jacks kizárólag azért mentette meg, mert élve van szüksége rá a próféciához.

Evangeline tudta, hogy Jacks hazudott, amikor porosnak nevezte a próféciát, és azt mondta, nem kell aggódnia a Valorok Kapuja miatt. A prófécia nélkül Jacks nem mentette volna meg, de nem is hozta volna ennyiszer borzalmas helyzetbe.

Próbált megmozdulni, de a végtagjai mintha ólomból lettek volna. Csak arra volt ereje, hogy kipislogja a szeméből az álmot, amikor végre jobban megnézte, hol van.

A lágy fény, akár a vaj, beszűrődött az ívelt ablakokon, aranyszínbe vonva a meglepően fényes lakás berendezését. A falakat feltűnő sárga és narancsszínű virágok borították, a polcokat csillámok pettyezték, a könyveket a gerincük színe alapján rendezték el. De mindebből semmi sem volt olyan fényes, mint a flitteres köntösbe bújt lány, aki egy csíkos vörös pamlagon üldögélt szemben Evangeline-nel és Jacksszel.

– LaLa?

– Üdv, barátom! – LaLa széles mosolya szinte fehéren izzott. Evangeline nem tudta eldönteni, hogy borzalmasan kirívó-e, vagy inkább tökéletes ehhez a különös életképhez.

Szóra nyitotta a száját, hogy udvariasan köszönetet mondjon. Egészen biztos volt benne, hogy Jacks LaLától kapta az ellenszert, amellyel megmentette az életét. Valószínűleg Jacksnek is tartozik egy köszönömmel, amiért idehozta. De valahogy semmi sem jött ki a száján, ami akár távolról hálára emlékeztetett volna.

– Nem értek valamit. Ti ketten honnan ismeritek egymást?

– Ő a Fátum, aki megmérgezett – felelte Jacks. LaLa látványos rosszallással Jacksre nézett.

– Ezért utál téged mindenki.

Jacks felnevetett válaszul, mintha flörtölnének. Így flörtölnek a Fátumok – gyilkossággal vádolják meg egymást? Még mindig fogolyként az ölében Evangeline nem igazán látta Jacks arcát, de abból, milyen könnyedséggel vetette oda a megjegyzését LaLáról, az a benyomása támadt, hogy Jacks nem igazán hiszi, hogy LaLa próbálta megölni vagy ő végzett volna Apollóval.

Sajnos Jacksen lehetetlen kiigazodni. Evangeline úgy érezte, LaLa nem kedveli Jackset, de talán vonzódik hozzá, vagy valamiféle titkos viszonyuk van. LaLa bájosan elpirult a szóváltás közben.

LaLa ezután elmagyarázta Evangeline-nek, hogy ő tényleg Fátum – a Pártában Maradt Menyasszony –, habár érezhetően részletekbe nem akart bocsátkozni. Evangeline nem hibáztatta érte. A jóskártyákban a Pártában Maradt Menyasszonyt mindig könnyeinek fátylával ábrázolták. Visszautasítást jelentett, veszteséget és élethosszig tartó boldogtalanságot. Úgy tűnt, hogy Jacksszel ellentétben LaLa mindig könnyen talált valakit, akit szerethet, de a szerelem sorsa az volt, hogy ne tartson sokáig. Minden lány rettegett tőle, hogy a Pártában Maradt Menyasszonnyá válik, Evangeline pedig sajnálta a lányt, miközben magát LaLát a valóságban szinte irigyelte.

LaLa nem hervadozó aggszűz volt, aki az elveszett szerelem után epekedik. A legmerészebb lány volt a bálon, a lány, aki bátran táncolt egyedül, és beengedett az otthonába két szökevényt, amikor azok éjnek évadján kopogtak az ajtaján. Varázslatos volt, és magabiztos, és nem félt szembeszegülni Jacksszel. Egyáltalán nem tűnt úgy, mintha magányos lenne az egyedüllét miatt, pedig Evangeline mindig a magánytól tartott. LaLa esetében ez olyan volt, mint egy kaland, mintha minden pillanattal egy végtelen lehetőségeket rejtő történet kezdődött volna.

– Az én könnyeim mérgeztek meg – mondta LaLa –, de nem én próbáltalak megölni sem téged, sem Apollo herceget. Réges-rég eladtam pár könnyel teli üvegcsét, és gyanítom, valaki ezeket használta. Elárulnám, ki volt az, de mindez nagyon régen történt. Ötletem sincs, hová kerülhettek a könnyeim. Esküszöm. Nem ártottam senkinek azóta, hogy Északra költöztem. Mint a legtöbb Fátum, azért jöttem, hogy tiszta lappal kezdjek… miután Jacks elérte, hogy mindannyiunkat száműzzenek.

– Nem miattam száműztek minket – vágott közbe Jacks. LaLa szúrósan ránézett.

– Lehet, hogy nem egyedül érted el, hogy kirakják a szűrünket délről, de hallottam ezt-azt, mit tettél a császárnő kishúgával. Az emberek szerint a megszállottja voltál.

– Ez kezd fárasztó lenni. – Jacks hirtelen unottnak hangzott, de Evangeline érezte, hogy a testének minden porcikája megfeszül a császárnő húgának említésére, akiről LaLa azt állította, valamikor összetörte Jacks szívét.

Vajon ebből fakadt, ami LaLa és Jacks között zajlik – LaLa féltékeny volt a másik lányra?

– Nem is emlékszem rá – felelte Jacks vontatottan. – Most pedig koncentráljunk a halandó múltjára, ne az enyémre.

Az egyik kezét levette Evangeline derekáról, és egy napilapot dobott a lány ölébe.

Betevő Pletyka

GYILKOSSÁG!

Kristof Knightlinger írása

Szeretett Apollo hercegünk halott. Ahogy ezt írom, könnyek maszatolják el a tintámat, mert bármily szomorú, ez nem puszta pletyka. Minden beszámoló, amit a Farkasok Csarnokából hallottam, ahol a herceg tegnap házasodott meg, ugyanazt állította. Őfelségét meggyilkolták a nászlakosztályában.

A hírek gyorsan terjedtek, miután Evangeline hercegné sikolyait meghallották az őrök és a szolgálók. „Nem gondoltam, hogy egy ember képes lehet így zokogni” – közölte velem egy hercegnéhez közeli forrás.

Viszont a palota nem minden dolgozója van meggyőződve róla, hogy Evangeline hercegné gyásza őszinte – legfőképp most, hogy nyoma veszett.

A Farkasok Csarnokában páran azt suttogják, hogy a hercegné gyilkos végzet asszonya, és megszökött a bűntársával, a Szívek Hercege nevezetű Fátummal.

Ez nehezen fér a fejembe, és tudom, hogy sokan egyetértenek velem. Új koronahercegünk, Tiberius nagyon aggódik a sógornője miatt. Lehetségesnek tartja, hogy a hercegnét Apollo herceg valódi gyilkosa rabolta el.

Evangeline ledobta az újságot.

A legszívesebben csukott szemmel összegömbölyödött volna, amint befejezte az olvasást. Az Apollóról szóló szavak ridegnek tűntek nyomtatásban, ami még megmásíthatatlanabbá tette az egészet. Apollo meghalt, és Evangeline soha többé nem fogja látni. Sosem lesz rá lehetősége, hogy jóvátegye a dolgokat, vagy mindent elölről kezdjenek, mint tervezte. Pont tegnap ilyenkor mondták el egymásnak esküvői fogadalmukat. Apollo azt mondta, boldogan vérét adná érte, és a lány most óhatatlanul attól kezdett félni, hogy a herceg érte halt meg.

Tudta, hogy a halála nem az ő hibája, de felelősnek érezte magát érte, mintha Apollo elég erős lett volna, hogy legyőzze a szervezetébe került mérget, ha Evangeline nem pont akkor töri össze a szívét azzal, hogy leveszi róla Jacks bűbáját.

Sajnálom, Apollo!

A szíve elszorult és a szeme égett, de úgy tűnt, előző este kiontotta az összes könnyét, különben most is sírva fakadt volna.

Száraz szipogással visszanézett a földre dobott rideg, fekete-fehér újságra. Ezúttal a gyilkos és a végzet asszonya szavak ugrottak ki belőle.

Remélte, hogy az emberek nem hiszik el. De minél tovább marad Jacksszel, ez annál valószínűbb.

– Köszönöm mindkettőtöknek, hogy megmentettetek, de vissza kell térnem a Farkasok Csarnokába, és elmondani Tiberiusnak, mi történt. Amíg az emberek azt hiszik, én mérgeztem meg a herceget, sosem fognak rájönni, ki a valódi tettes.

– Megőrültél? – Jacks megfordította a lányt az ölében, és haragos szemeket meresztett rá. – Nem mehetsz vissza a Farkasok Csarnokába! Biztosíthatlak róla, hogy Tiberius Acadian nem azért keres, mert aggódik miattad. Azért akar megtalálni, hogy rád kenhesse a gyilkosságot, ami nem lesz nehéz. Apollo teste még ki sem hűlt, de már azt hallottam, hogy vitatkozott veled a nászlakosztályban, mielőtt holtan találták.

– Utálom, hogy ezt kell mondjam, de igaza van – vágott közbe LaLa, miközben felemelt egy teáscsészét a rengeteg étellel és Fortuna Fantasztikus Folyékony Finomságainak számtalan üvegcséjével megrakott alacsony asztalról. – Tökéletes gyanúsított vagy. Árva, akiből megmentő lett, aztán menyasszony, aztán gyilkos… igazából meglep, hogy Kristof nem ezt írta tegnap a címlapra.

– Valószínűleg majd holnap – mondta Jacks.

– De nem én öltem meg! Lennie kell bizonyítéknak, hogy más tette… talán valamelyik másik lány volt, aki hozzá akart menni.

– Evangeline fel akart állni.

Jacks szorosabban átfogta a karjával, foglyul ejtve az ölében.

– Tiberiust és a testőreit nem érdeklik a bizonyítékok, mert ott vagy nekik te. Egyelőre annyit tudsz, hogy Tiberius megmérgezett téged és a fivérét, hogy elfoglalhassák a trónt. Már csak egy feleségre van szüksége, és ő lesz a király.

– Szerintem nem ő tette – ellenkezett Evangeline. Tudta, hogy a fivéreknek voltak nézeteltéréseik, és Apollo halálával Tiberiusra szállt a trón. De tegnap az a benyomása támadt, hogy Tiberiusnak őszintén fontos Apollo. A másik lehetőség, hogy Tiberius helyett Jacksben bízik meg.

– Ostobaság lenne tőled Tiberius kezébe helyezni az életed – mondta Jacks. – Egyedül úgy tisztázhatod a neved, ha kideríted, valójában ki tette. Erre én vagyok számodra a legmegfelelőbb.

– Komolyan azt várod, hogy elhiszem, tényleg érdekel, ki az igazi gyilkos?

Jacks arca elkomorult.

– Engem is vádolnak vele.

– Ezzel tisztában vagyok, Jacks, de azt is tudom, hogy a Szívek Hercegét már jóval Apollo halála előtt gyilkosként emlegették.

Jacks nem válaszolt azonnal, de Evangeline érezte, ahogy a hátán belemarkol a tönkrement esküvői ruhába, leleplezve növekvő frusztrációját.

– Milyen más választásod van azonkívül, hogy bízol bennem?

– Egyedül is ki tudom deríteni! – De amint kimondta, Evangeline tudta, hogy segítség nélkül nem jut messzire.

Így is utálatos gondolat volt, hogy megbízzon Jacksben. A Fátum állta a szavát, ugyanakkor szörnyű dolgokat művelt, például embereket változtatott kővé. És Evangeline tudta, hogy Jacks csak azért ajánlotta fel neki a segítségét, mert a nincstelenből lett hercegnőnek hitte a Valorok Kapujának próféciájából, ami csak még több bajt fog hozni rá. Az is megfordult a fejében, hogy a próféciának talán köze lehet Apollo halálához. Vajon csak véletlen egybeesés, hogy a herceg azon az éjszakán halt meg, amikor ő lett a hercegnő a jóslatból? Alaposabban ki akarta faggatni erről Jackset, de úgy érezte, nem bölcs dolog felhozni semmit LaLa előtt, aminek köze lehet a Valorok Kapujához, mert erőszakosan reagálhat rá.

Evangeline ezt persze nem gondolta komolyan. De azt sem hitte, hogy LaLa – vagy bármelyik másik Fátum – puszta tündérmeseként legyintene a Valorok Kapujára, mint Apollo.

Ettől az emléktől Evangeline egész testében megborzongott. A herceg olyan vidám és bájos volt, amikor a kapuról mesélt neki, teli volt élettel. És még olyannak kellene lennie. Evangeline-nek ki kell derítenie, ki ölte meg, és bármennyire nehezen vallotta be magának, valószínűleg Jacks a legjobb – és valószínűleg az egyetlen –, aki segíthet benne.

– Ha veled maradok, van pár feltételem. – Végre elhúzódott Jackstől, felállt, és szembefordult vele. Jacks még ülve is olyan magas volt, hogy a lány nem tudott fölé tornyosulni. Ők ketten sosem lesznek egyenlők – a Fátumnak mindig több hatalma lesz, mint neki. De ez nem jelenti azt, hogy Evangeline tehetetlen. – Mostantól ez igazi szövetség. Nem hagyhatsz hátra, és nem titkolhatsz el előlem semmit. Együtt dolgozunk, hogy megtaláljuk Apollo gyilkosát és tisztázzuk a nevünket. És ez az egyetlen célunk. Ha rájövök, hogy másban sántikálsz, vagy hazudsz nekem, faképnél hagylak, és elmondom Tiberius hercegnek, pontosan hol talál rád.

– Kiváló szónoklat! – ujjongott LaLa a teáscsészéjével. – Borzalmas döntés, hogy együtt dolgozz Jacksszel, ugyanakkor nemes dolog.

– LaLa! – mordult fel Jacks. – Azt hiszem, a továbbiakban nincs szükségünk a szolgálataidra.

– Az otthonomban vagytok!

– Már nem sokáig. Mindjárt lemegy a nap, és…

Súlyos kopogás szakította félbe. Nem LaLa ajtaján kopogtak, de elég közel ahhoz, hogy beleremegjen a fényes szoba.

Eddig a pillanatig Evangeline nem igazán gondolkodott el rajta, hol lehetnek, de ahogy kinézett az ablakon, rájött, hogy egy torony csúcsában, közel más lakóépületekhez. Rézvörös zubbonyt és fehér szőrmeszegélyes köpenyt viselő katonákat látott bekopogni a szomszédos ajtókon.

– Minket keresnek…

– Psszt! – tette Jacks a szája elé az ujját. Elhallgatott, és Evangeline annyit sem látott rajta, hogy a homlokát összeráncolná, de egy szívdobbanással később a katonák elindultak kifelé a toronyból.

Csak hármat számolt össze, és irányított mozdulataik görcsösek voltak, mint a másik két katonáé, akik tegnap őrizték, amitől eltűnődött Jacks képességének korlátain. Igaza lehetett, amikor azt gyanította, hogy maximum három embert képes irányítani, legalábbis Északon. De még így is nyugtalanító volt, hogy egyáltalán befolyásolhatja az érzelmeket.

Visszafordult Jackshez.

– Azt hiszem, kiegészíteném az iménti beszédemet.

– Ne aggódj, Kisróka, túl sok vesződséggel járna téged irányítani. És elvégre társak vagyunk – felelte kedvesen. – Szóval tudom, hogy nem fogsz ellenkezni, ha azt mondom, rögtön el kell tűnnünk innen.

– Mivel úgy tűnik, elfogadtad az új egyezségünket, biztosan nem zavar, ha el kell mondanod, hová akarsz menni, és miért.

Evangeline legnagyobb meglepetésére Jacks habozás nélkül válaszolt:

– Meglátogatjuk Káoszt.

LaLa majdnem kiköpte a teáját.

– Káosz egy szörnyeteg!

– Káosz nem egy másik Fátum? – kockáztatta meg a kérdést Evangeline.

– Káosz nem olyan, mint mi. – LaLa olyan erővel rakta le a teáscsészét, hogy a porcelán megrepedt, és a tea kifolyt belőle.

– Még ennyi idő után sem tetted túl magad rajta? – sandított rá Jacks gúnyosan.

– Sosem leszek túl azon, amit tett.

– Mit tett? – kérdezte Evangeline.

– Káosz egy gyilkos – fröcsögte LaLa.

– Ugyanakkor felbecsülhetetlenül hasznos – vágta rá Jacks, miközben feldobta csizmás lábát az alacsony asztalra. – Káosz öreg, mint maga Észak, és velünk ellentétben sosem esett csapdába egy pakli kártyában. Mindvégig itt volt, szívességeket gyűjtött, embereket és információt. Ha bárki tudja, ki akarta holtan látni Apollót, akkor az Káosz lesz. Ő a Kémek és Orgyilkosok Ura.

– Illetve vámpír – tette hozzá LaLa szenvtelenül.

38

EVANGELINE-NEK NEM LETT VOLNA szabad kíváncsiskodnia. LaLa egyértelműen úgy gondolta, hogy Káosz maga az ördög. Jacks láthatóan nem így érzett, de savanyú képet vágott, amikor LaLa kimondta, hogy vámpír.

Evangeline még így is többet akart tudni. Például, hogy a vámpírok tényleg koporsóban alszanak-e, hogy képesek-e denevérré változni – vagy sárkánnyá! De Jacks nem volt hajlandó több kérdésre válaszolni Káoszról és általában a vámpírokról.

– Ez nem olyasmi, amit megéri feszegetni – figyelmeztette Jacks. – Elég annyit tudnod, hogy a vámpírok hajnalban bezárkóznak. Szóval, ha nem akarjuk, hogy összezárjanak velük, még sötétben meg kell járnunk Káosz fészkét.

Valószínűleg rögtön ezután kirángatta volna a lányt a lakásból, ha Evangeline és LaLa nem ragaszkodik hozzá, hogy Evangeline nem jöhet-mehet úgy, hogy egy falatot sem evett, ráadásul még mindig a szakadt esküvői ruháját viseli.

Pár pogácsával később LaLa kinyitott egy titkos ajtót a padlón.

– Hadd szedjelek rendbe, és keressünk megfelelő öltözetet a találkozóhoz egy vámpírral! – Meglepő lelkesedéssel orozta el Evangeline-t Jackstől. LaLa láthatóan gyűlölte Káoszt, de úgy tűnt, készséggel felkészíti Evangeline-t a találkozóra, amitől a lány kissé ideges lett, hogy mit forgathat a fejében.

Hamar leértek a nyikorgó lépcsőn a sötétségbe, amely könnyektől és tülltől illatozott.

– Maradj itt, amíg meggyújtok pár lámpást – mondta csilingelő hangon LaLa.

Gyufa sercent a csendben, majd lámpásról lámpásra fények táncoltak keresztül a helyiségen. A csupasz mennyezeti gerendákról lógtak, derűsen ringatózva, miközben meleg borostyánfényű ragyogásba vonták a ruhák erdejét.

Fagyfehér, gyöngyrózsaszín, románckék és üde krémszínű ruhák. Némelyik egyszerű öltözet volt. Másoknak bonyolult uszálya vagy szegélye volt, és mindenfélék díszítették selyemvirágoktól a tengeri kagylókig. Nem úgy tűnt, mintha bármikor viselték volna őket.

– Ezek mind az esküvőidről származnak? – kérdezte Evangeline.

LaLa megrázta a fejét, és szokatlanul félénken végighúzta a kezét egy hableányszoknyában végződő csontfehér ruhán.

– Én készítem és adom el a ruhákat. Jól meg lehet élni belőle, és csillapítja a belső kényszert.

– A belső kényszert?

– Tudod, a Fátumok nem olyanok, mint az emberek. Máshogy működnek az érzéseink, egyesek szerint teljesen érzéketlenek vagyunk. Pedig épp ellenkezőleg. – LaLa vonásai megkeményedtek, mosolya pedig Jacks legelvetemültebb vigyoraira emlékeztetett. – Az érzéseink ellenállhatatlanul felemésztenek minket. Elnyelnek és űznek előre. És a legerősebb érzésünk mindig a belső kényszer, a vágy, hogy azzá váljunk, amire teremtettünk. Én azt akarom, hogy szeressenek. Olyan nagyon vágyom rá, hogy mérgezett könnyeket sírok, habár tudom, hogy akárhányszor találok valakit, aki szeret, ez sosem lesz hosszú életű… Mindig úgy végződik, hogy egyedül állok egy oltár előtt, még több elátkozott könnyet préselve ki magamból. Úgyhogy varrok.

LaLa elengedte a csontfehér ruhát, hogy ujjaival végigsimítson egy sziromrózsaszín öltözéken, amelynek szív alakú nyakkivágását csillogó masnik szegélyezték.

– Rájöttem, hogy ha segítek egy menyasszonynak az esküvőjén, az enyhít valamennyit a késztetésen, hogy én magam is megházasodjak. De a vágy mindig ott lesz. És ugyanez vonatkozik Jacksre.

LaLa olyan határozottsággal nézett Evangeline-re, hogy a lánynak felállt a szőr a karján. Evangeline csak foszlányokat ismert Jacks történetéből, de tudta, mi testesül meg benne: egy Fátum, aki minden lehetséges szerelmét megölte egy csókkal.

– Velem ellentétben – folytatta LaLa – Jacks őszintén reméli, hogy egy napon megtalálja az igaz szerelmet. A története ígér egyetlen lányt, akinek nem árthat a csókja. Szóval képzelheted, benne milyen erős a kényszer.

– Ha figyelmeztetni akarsz, hogy tartsam magam távol tőle, nem kell aggódnod – mondta Evangeline. – Jacksszel még csak nem is kedveljük egymást.

– Tudom, de ez nem számít. Jacks nem igazán kedvel senkit. – LaLa letépte az egyik masnit, amelyikkel játszadozott, egyetlen határozott rántással tönkretéve a ruhát. – A csókja az átka, és ha csak kicsit is tetszik neki valaki, vonzódni fog hozzá, remélve, hogy ő az a lány, akit nem öl meg a csókja. De mindig megöli őket, Evangeline.

– LaLa, esküszöm, Jacks egyáltalán nem vonzódik hozzám.

Nem jelentek veszélyt kettőtökre.

– Tessék? – nevetett fel LaLa olyan könnyedén és ragyogón, hogy pár további gyertya lángra lobbant. – Az emberek olyan viccesek! Sosem lennék olyan bolond, hogy érezni kezdjek valamit Jacks iránt. Az ő elképzelése a szerelemről… hát, elég iszonyatos.

– Szóval nem tetszik neked?

– Egyáltalán nem. – LaLa őszintén elborzadt.

– Akkor… akkor miért figyelmeztetsz vele kapcsolatban? És miért mentetted meg a kedvéért az életem?

Valami fájdalomszerűség suhant át LaLa csinos arcán, és az imént meggyulladt gyertyák kialudtak.

– Azért tettem, mert te meg én barátok vagyunk. – A hangja szinte gyermekien őszintén csengett, és Evangeline elszégyellte magát az ostobasága miatt, amiért ennyire rosszul ítélte meg LaLát. Ő csak annyit mondott, hogy a Fátumok érzései nem olyanok, mint az emberekéi. Evangeline-nek meg kellett tanulnia jobban megértenie őket, ha el akart igazodni rajtuk. Viszont LaLa tettein el tudott igazodni, és ezek baráti tettek voltak.

– Megértem, hogy máshogy érzel irántam most, hogy tudod…

– LaLa elharapta a mondatot, hogy felvegyen egy drágaköves fátylat, mintha a ruhadarab befejezhetné, amit ő maga túlságosan félt befejezni. – Nem foglak megátkozni meg ilyesmi, ha nem szeretnél egy Fátummal barátkozni. Az átkok amúgy sem az én asztalom… nekem csak a mérgező könnyek és a rengeteg eljegyzés jutott. – És te is számíthatsz egy barátra – felelte Evangeline. – Amíg nem zavar, hogy szökevény vagyok, akinek szokása borzalmas alkukat kötni Jacksszel.

– Mindenki borzalmas alkukat köt Jacksszel! – sikkantott fel LaLa, és hirtelen Evangeline egy ölelésbe gabalyodva találta magát, amiről nem is tudta, mennyire hiányzott már neki. LaLa még mezítláb is centikkel magasabb volt nála, de az ölelése nem is lehetett volna nagyobb.

– Nem fogod megbánni, hogy a barátom vagy. Kiváló szövetségesek leszünk, majd meglátod!

LaLa egymás után vette elő a ruhákat a bőröndökből és a szekrényekből. A legtöbbet sárkánypikkelyek, flitterek és más cicomák díszítették. De egyiket sem tartotta jónak.

– Máshogy kell kitűnnöd – mondta.

Amikor LaLa végzett Evangeline-nel, a lány megállt egy magas tükör előtt, és a tükörképére meredt, mintha az nem is az övé volna.

LaLa csillogó aranyporral álcázta Evangeline haját, és fodros köpenyeget adott rá, amelyet nem a nyaka körül kellett összekötni, hanem vékony pántokkal csatlakozott a testhezálló fekete csipkefűzőhöz. A rakott éjfélkék tüllszoknya csak a térdéig ért, így könnyebben mozgott benne, és látni engedte a merész, combig érő fekete bőrcsizmáját. Továbbá kapott LaLától egy tőrt, amelyet a szoknyára csatolható hüvelybe csúsztathat.

Evangeline úgy festett, akár egy szökevény hercegnő. És bár pontosan az is volt, tegnap még nem így állt a dolog, és furcsán elszorult a gyomra, amikor rájött, hogy soha többé nem lesz már ugyanolyan. Már nem az az ember, aki volt. Talán már egy jó ideje nem ugyanaz a lány. Tudta ezt aznap, amikor belépett Jacks templomába, hogy bármit tesz is, az meg fogja változtatni, és most látta döntésének a hatásait.

Továbbra is hitt az első látásra fellobbanó szerelemben, de már nem hitte, hogy ez örök szerelmet jelent – ha így lenne, még mindig Luckel lenne, boldogan élnének, amíg meg nem halnak. De most csábította a gondolat, hogy tényleg vár rá egy boldog befejezés.

Hónapokkal ezelőtt Méreg figyelmeztette. Még ha nem is akarod újra látni Jackset, vonzani fog, amíg be nem teljesíted a vele kötött alkut.

És tessék, itt volt. Eljött Északra, mert azt hitte, itt esélye lesz megtalálni a szerelmet és a boldogságot, de most eltűnődött rajta, hogy valójában csak Jacks vonzotta.

– Egy sötét paróka valószínűleg jobb álca, de a hajad túl szép, hogy teljesen eltakarjuk. – LaLa újabb adag aranyporral púderezte be Evangeline arcát, majd a haját, elfedve minden maradék rózsaszínt, és befejezve a lány átváltozását.

A barátja csodás munkát végzett, de Evangeline-be enyhe aggodalom hasított, ahogy végignézett a köpenyen, amely szándékosan szabadon hagyta a nyakát és a dekoltázsát. Habár Jacks nem válaszolta meg a kérdéseit a vámpírokról, és az anyja sem beszélt róluk soha, de Evangeline olvasott pár történetet, és azokban az állt, hogy a vámpírok szeretik a vért, előszeretettel harapnak, és általában szívesen isznak egyenesen az áldozatuk nyakából.

– Ennyi fedetlen bőr az őrületbe fogja kergetni Káoszt – mondta LaLa. – De elhiheted, rosszabbra is rászolgált egy kis kínzásnál. – Ezzel LaLa felsietett a lépcsőn, mintha teljesen logikus lenne, hogy vámpírcsalit faragott Evangeline-ből.

Jacks szintén rendbe szedte magát, amíg Evangeline elkészült. Felérve a lány egy bőrfotelben találta a ropogó tűz mellett. Acélszürke kabátot vett fel fénytelen ezüstgombokkal, amelyet valami ismeretlen forrásból szerzett. Markáns vonalú arca frissen borotvált volt, a haja pedig nedves. Kék fürtök hullottak kócosan a homlokába, miközben unottan dobált egy halovány rózsaszín almát, ugyanolyan lágy színűt, mint amilyen a kezében a könyv volt. Felnézett egyenesen a lányra, amint az belépett a helyiségbe.

Evangeline gyomra összerándult. Azzal nyugtatta magát, azért, mert kezd megéhezni, nem pedig azért, mert Jacks lassan végigmérte fekete combig érő csizmájának minden centiméterét, rövidebb haját, testhezálló csipkefűzőjének pántjait a derekán és a…

Hirtelen megakadt, amikor a mellkasán és a nyakán szabadon maradt bőrfelülethez ért.

Megremegett egy izom az állkapcsán. A szeme sötétebb színre váltott. Egy töredékmásodpercig vérszomjasnak tűnt.

Aztán hirtelen eldobta az almáját, és a vérszomjas arckifejezés eltűnt.

– Jobban teszed, ha hozol valami rágcsálnivalót, hosszú éjszaka lesz.

A rózsaszín gyümölcs finoman landolt Evangeline kezében. Súlyosabb volt, mint egy almától elvárható. De mielőtt a lány kibogozhatta vagy végiggondolhatta volna, mi történt Jacksszel, gondolatait elterelte a rózsaszín könyv címe a Fátum kezében. Az ősi Észak receptjei: ötszáz év után először fordításban.

Ugyanaz a kötet volt, amit Marisol éjjeliszekrényén látott. Evangeline nem tudta, miért jegyezte meg a címét. Életében egyszer látta a könyvet, ráadásul egy hete. Nem kellene ilyen jól emlékeznie rá. A mostohanővére viszont hamarabb is eszébe juthatott volna.

– Elfeledkeztem Marisolról!

– Ki az a Marisol? – kérdezte LaLa.

– A mostohatestvére, de nem értem, miért beszélünk most róla – felelte Jacks.

Evangeline a Jacks kezében tartott könyv felé biccentett.

– Az a kötet Marisol éjjeliszekrényén volt, és eszembe jutott róla, milyen védtelen. A Farkasok Csarnokában van, hacsak a királyi őrség el nem vitte, hogy kihallgassák velem kapcsolatban.

Jacks felnevetett. Nyilván azért, mert örömét lelte abban, hogy valaki veszélyben van.

– Szerintem ne aggódj a mostohanővéred miatt.

– Senkije nincs rajtam kívül. Ha a katonák elvitték…

– A mostohanővéred tud vigyázni magára – mondta Jacks –, pláne, ha ezt a könyvet olvasta.

– Biztos vagy benne, hogy ez a könyv volt nála? – LaLa aggódva beharapta az ajkát, miközben a tekintete a kérdéses kötetre siklott.

A könyvnek nem is lehetett volna ártatlanabb külseje. A szövetborító kedves rózsaszín volt szépséges fémfüst címfelirattal. Olyasfajta könyvnek tűnt, amely köré masnit kötnek, és ajándékba adják, de LaLa úgy meredt rá, mintha menten kiugrana Jacks kezéből, át a szobán, hogy rátámadjon.

– Miért nézel úgy arra a könyvre, mintha veszélyes lenne?

– Mert az – felelte Jacks.

– Az egy nagyon komisz varázskönyv – magyarázta LaLa. – A Valorok meggyilkolása után a mágia nagy részét kitiltották Északról. Szóval, akik továbbra is kereskedni akartak vele, megváltoztatták a varázskönyveik nevét. Sokkal könnyebb megúszni, ha valaki tiltott tudásról szóló könyveket vásárol vagy birtokol, ha senki sem tudja, hogy ezek azok.

– Marisol biztosan tévedésből vette meg. Retteg a mágiától, és imád sütni.

– Ezt a könyvet senki sem veszi meg tévedésből – mondta Jacks. – Egyetlen tisztességes könyvesbolt sem tartja.

– Akkor Marisol véletlenül betért egy másfajta boltba – érvelt Evangeline. Korábban is kételkedett a mostohanővérében, és elszánta rá magát, hogy még egyszer nem követi el ugyanezt a hibát.

Tudta, hogy Kristof Knightlinger azzal vádolta Marisolt, hogy több rangos varázsboltot felkeresett, hogy újra kővé változtassa Evangeline-t. De Evangeline nem változott kővé. És meg sem halt. Valaki megpróbálta megmérgezni múlt éjjel, de nem tudta elhinni, hogy Marisol lett volna az. Marisol nem gyilkos, és ha tényleg meg akarta volna ölni, bőven lett volna lehetősége rá.

Evangeline LaLára nézett, aki a flittereket piszkálgatta a ruhája ujján, kicsit szégyenkezve, hogy megvan neki ez a könyv.

– Milyen varázslatok vannak benne? Mint amivel megmérgeztek?

– Nem. Nincs olyan varázslat, ami utánozhatná a könnyeimet.

Evangeline-t örömteli megkönnyebbülés öntötte el. Akkor hát nem lehetett Marisol.

– Viszont – tette hozzá LaLa –, ha a mostohatestvéred azt a könyvet olvassa, egyet kell értsek Jacksszel. Korántsem védtelen, és valószínűleg készül valamire.

– De neked is megvan, Jacks pedig… olvasta is!

– Erről beszélünk – vetette oda Jacks.

– Nem azt állítjuk, hogy a mostohanővéred ölte meg Apollót és mérgezett meg téged – mondta LaLa –, de lehet, hogy nem az, akinek hiszed.

– Határozottan nem az, akinek hiszed – motyogta Jacks. – De ha tényleg ki akarod deríteni, hogy köze volt-e a gyilkossághoz, vagy más tette, induljunk, és beszéljünk Káosszal.

39

AZ ÉJSZAKA ILLETT egy vámpírral való találkozáshoz. Mindent nyirkos pára, fehér hó és sápadt holdfény borított, a hold pedig elveszett valahol az ezüstös ködben. A szerencsésebbek valószínűleg történeteket meséltek a meleg tűz mellett, vagy bebújtak az ágyukban a takaró alá, nem pedig kint fagyoskodtak egy rozoga hídon egy félreeső temető felé tartva, ahol a kutyák farkasokként üvöltenek, és egy vámpír nagyúr bujkál föld alatti kastélyában.

Evangeline megborzongott, és bár Jacks látta rajta, egyáltalán nem ajánlotta fel a támogatását, miközben szélfutam hasított végig a ködön, és a lányt ábrázoló plakátok viharverten csapdostak a kapukon és a fákon.

ELTŰNT: Evangeline hercegné

Segítsen megtalálni!

Evangeline rá akart kérdezni, hogyan készülhettek el és kerülhettek ki a plakátok ilyen gyorsan, de mivel Jacksszel már elhagyták a várost, és a vadonban biztonságosabbnak érződött megszólalni, bölcsen akarta felhasználni a kérdéseit.

– Mesélj nekem a vámpírokról! Jacks szája undorral megrándult.

– Ne hagyd, hogy megharapjanak.

– Ezt már tudom. Mit tudsz még elmondani? Esetleg valami hasznosat?

– Nincs semmi hasznos a vámpírokról – mordult fel Jacks. – Tudom, hogy a mesék alapján veszélyesen gyönyörűek, de csak élősködő vérszívók.

Evangeline Jacksre sandított, azt kívánva, bárcsak az éjszaka ne lenne ilyen sötét, vagy ne olyan távol sétálna tőle, és tisztábban láthatná az arcát. Korábban érzékelte rajta, hogy nem különösebben szíveli a vámpírokat, de ennyit nem mérgelődött, és megvédte Káoszt LaLával szemben.

– Féltékeny vagy? – kérdezte Evangeline.

– Miért lennék féltékeny?

– Mert kíváncsi vagyok.

Jacks erre fanyar nevetéssel felelt.

Evangeline érezte, hogy az arca elpirul, de nem igazán hitte el Jacks elutasító válaszát. Jacks hozzászokott, hogy bárhol is jár, ő a legérdekesebb. Ő volt a leghatalmasabb, a legkiszámíthatatlanabb, és eddig ő keltette fel leginkább Evangeline kíváncsiságát.

– Ha nem vagy féltékeny, akkor mi kifogásod van ellenük? A te ötleted volt, és nem mintha te nem vonzódnál a vérhez.

– A napfényt is szeretem, és ura vagyok az életemnek. De a vámpírokat mindig is a vér iránti éhségük fogja irányítani. Minden vágyukat a vérszomj uralja. Úgyhogy próbáld nem megvágni magad, amíg odabent vagyunk. És ne nézz a szemükbe.

– Mi történik, ha a szemükbe nézek?

– Próbáld elkerülni.

– De miért? A Szívek Hatalmas Hercege olyan keveset tud a vámpírokról, hogy csak annyira képes, hogy figyelmeztet…

Jacks meglódult, mielőtt a lány befejezhette volna a mondatot. Hirtelen olyan közel került, hogy egy hangos szívdobbanásig Evangeline látta a kegyetlen arcát. A szeme ragyogott a sötétben, ragadozómosolya akár egy vámpíré is lehetett volna, ha a fogai kicsit élesebbek.

– Nem véletlenül nem beszél róluk senki. – A hangja halk és halálos lett. – Annyit elmondhatok, hogy lélektelen szörnyetegek. Figyelmeztetlek, hogy ha egy vámpír szemébe nézel, azt meghívásnak veszi, hogy feltépje a torkodat, mielőtt azt mondhatnád, ne. De így sem ijedsz meg tőlük. A történeteik elátkozottak, de nem az igazságot torzítják el, hanem az emberek érzéseit befolyásolják. Mindegy, mit mondok neked a vámpírokról, mindig izgalmasnak fogod őket tartani, ahelyett, hogy elborzadnál. A fajtád folyton arra vágyik, hogy megharapják vagy átváltoztassák.

– Én nem – ellenkezett Evangeline.

– Pedig kíváncsi vagy – vetette a szemére Jacks.

– Sok mindennel kapcsolatban kíváncsi vagyok. Rád is kíváncsi vagyok, de attól még nem akarom, hogy megharapj!

Jacks szája sarka megremegett.

– Azon már túl vagyunk, Kisróka. – Hideg ujjai rátaláltak a lány csuklójára, és becsúsztak a kesztyűje széle alá, hogy megsimogassák az utolsó összetört szívet formázó sebhelyét. – Szerencsére mindegy, hányszor haraplak meg, sosem fogsz azzá változni, ami én vagyok. De egy vámpírnak néha csak egy pillantásába kerül, és az övé vagy.

Jacks a mellkasa és a nyaka közötti szabadon hagyott bőrfelületre szegezte a tekintetét. Mielőtt azonban Evangeline bármit is leolvashatott volna az arcáról, elengedte a csuklóját, és elindult a kripták és sírkövek sötét birodalmába.

Szinte teljes némaságban sétáltak, majd Jacks megtalálta a hatalmas kriptát, amelyet démonzsázsa indák leptek be és két szomorú kőangyal őrzött. Az egyik angyal egy pár törött szárnyat gyászolt, míg a másik egy szakadozott hárfa megmaradt húrjain játszott.

Jacks unottan meghúzta az egyik sérült húrt. Néhány hangtalan pendülés után a kripta ajtaja kinyílt.

Normális esetben lennie kellett volna egy kapunak, amely elválasztja a látogatókat a koporsóktól, de ehelyett még egy ajtó várta őket. Régi faajtó volt némi vas szalagékítménnyel, azokra az ajtókra emlékeztetett, amilyeneket Evangeline a Farkasok Csarnokában látott – eltekintve a világító kulcslyuktól. Fény, sűrűn, mint a méz, szűrődött át a kis ívelt nyíláson, egyre fényesebben ragyogva, ahogy közelebb értek az ajtóhoz, ígéretesen pislákolt, és sokkal hívogatóbban, mint Jacks templomának ajtaja. Az az ajtó nem akarta, hogy kinyissák, ez viszont igen.

Gyertek be a hidegről!, mondta. Megmelegítelek titeket.

Jacks villámgyors, szúrós tekintetet vetett a lányra.

– Ne hagyd, hogy elkápráztassanak! Vámpírként nem veszem hasznodat.

– Akkor reméljük, nem döntök úgy, hogy szívesebben leszek vámpír, mint hasznos.

Jacks ölni tudott volna a pillantásával.

Evangeline legyőzte a késztetést, hogy kárörvendőn rámosolyogjon, de a szája sarka megrándult. Tudta, hogy nem élheti bele magát túlzottan Jacks piszkálásába, de csak mert tetszett neki egy ajtó, ez még nem jelenti azt, hogy belép rajta, és felkínálja csupasz nyakát egy vámpírnak. Azon is felbátorodott, hogy megtudta, nem olyan könnyen pótolható, mint azt Jacks éreztetni akarta vele. Szüksége volt rá a drágalátos Valorok Kapujához, ami nem túl megnyugtató, de emiatt majd aggódik később, ha már megtalálták Apollo valódi gyilkosát, és tisztázták a nevét.

– Ahelyett, hogy arról beszélsz, mit ne csináljak, inkább nagyobb erőfeszítéseket kellene tenned, hogy továbbra is együtt akarjak működni veled.

– Annál nagyobbat, mint az életed megmentése?

– Azt magad miatt tetted.

– De akkor is megtettem. Ha én nem vagyok, a történeted már véget ért volna. – Jacks azzal zárta le a beszélgetést, hogy a bütykével megkopogtatta az ajtót, és azt mondta: – Káoszhoz jöttünk.

– A gazdánk nem fogad látogatókat ma éjjel – felelte egy hang, amely olyan volt, akár a sűrű zápor, dallamos és megbabonázó.

Jacks arca grimaszba torzult.

– Mondd meg a gazdádnak, hogy a Szívek Hercege van itt, és a lekötelezettem, amit nem felejtettem el.

Az ajtó azonnal kinyílt.

Jacks állkapcsa megfeszült, mintha már azt kívánná, bárcsak ne teljesült volna a kérése.

Evangeline könnyen tovább bőszíthette volna Jackset azzal, ha úgy tesz, mintha megbabonázták volna. A vámpír, aki kinyitotta az ajtót, pontosan olyan volt, amilyennek elképzelte.

Úgy festett, akár egy harcos félisten fia – vagy olyasvalakié, akinek tényleg kiváló a csontozata. A ruházata, akár egy elegáns orgyilkosé, testhezálló bőrtunikát viselt magas gallérú kabáttal, amelynek vastag ujjait felhajtotta izmos alkarján, feltárva szinte ragyogóan makulátlan bőrét.

A lány emlékezett rá, hogy ne nézzen a vámpír szemébe. De érezte a belőle áradó szenvedélyt. Éhes tekintettel végigmérte testhez simuló fűzőjét, és mosolyogva kivillantotta éles tépőfogait.

Evangeline szíve szaporábban vert. A vámpír fogai hosszabbra nyúltak.

Nyugalom, hallotta a fejében Jacks hangját. A félelem csak még jobban felizgatja, Kisróka.

A lánynak a fülében zúgott a vére. Még mindig nem tudsz az irányításod alá vonni, gondolta vissza Jacksnek. És azt mondtad, meg sem próbálnád.

Csak figyelmeztetni akartalak, felelte Jacks szavak nélkül.

Ezzel, mintha ő maga nem lenne szörnyeteg, Jacks becsúsztatta a karját a lány köpenye alá, és Evangeline dereka köré fonta, magához szorítva megmutatta, hogy a lány az övé, majd lassan megszólalt:

– Ne villogtasd az agyaraidat, őt csak én haraphatom meg.

Jacks váratlanul beleharapott Evangeline fülébe. A lány egész testében érezte a szúrást, libabőrös lett tőle, ami valahogy pírrá változott, ahogy elérte az arcát.

Mindegy, hányszor haraplak meg, sosem fogsz azzá változni, ami én vagyok, mondta korábban. Most pedig meg is tette, csak hogy bizonyítsa, képes rá.

Evangeline próbált elhúzódni tőle.

Ne tedd! Jacks széttárta az ujjait, és szorosabban fogta a derekát. Az embereknek itt nincs hatalmuk. Ha azt hiszi, én nem bírlak irányítani, ő fogja megtenni, és biztosíthatlak róla, hogy azt még kevésbé fogod élvezni.

Akkor sem kellett volna megharapnod, gondolta Evangeline. Lerázta volna magáról Jackset, de nem azért jött, hogy vele viaskodjon. Hanem azért, mert Apollo meghalt, és ki kellett derítenie, ki ölte meg.

Úgyhogy ahelyett, hogy Jacksszel hadakozott volna, összeszorította a fogát, miközben Jacks elengedte a derekát, és megfogta a kezét.

Vámpír idegenvezetőjük egyetlen szó nélkül mutatta nekik az utat.

Eleinte a széles folyosók és meredek kőlépcsők nem különböztek különösebben a Farkasok Csarnokának régebbi részeitől. A falakat műalkotások fedték, ősi pajzsok és acélpengék, amelyek bronzos árnyalatot öltöttek a gyertyákkal teli csillárok nehéz gyűrűi alatt.

A lépcsősor egyre mélyebbre vezetett a föld alá, ahol a levegő újra fagyossá vált, és Evangeline azon kapta magát, hogy küzd a késztetés ellen, hogy Jacksre támaszkodjon. Eddig nem láttak koporsót, sem hullát, de többször hallott zörgő láncokra emlékeztető hangokat. Pár lépéssel később megcsapta a vér fémes illata. És ott két festmény között béklyók lógtak?

Egy újabb lépcsősor után vezetőjük egy mészkő oszlopokkal és éjszakai virágokkal díszített belső kertbe kísérte őket, ahol lehetetlen volt nem észrevenni a béklyókat. Ott csillogtak a falakon és az oszlopokon, kifényesítve és használatra készen. A bilincsek csuklóra, bokára és nyakra büszkén lógtak a felállított fekete-fehér sakktáblák felett.

A székek mind üresek voltak, de Evangeline szinte látta maga előtt a borzalmat, ahogy a vámpírok bőrfoteleikben pihennek és gyalogokkal meg bástyákkal játszanak, miközben vérző emberfoglyaik a béklyóikat tépik.

Rossz érzése csak fokozódott, amikor Jacksszel együtt a belső kertből egy díszterembe vezették. Ez is hasonlított a Farkasok Csarnokának termeihez, drága borvörös szőnyegekkel és egy hatalmas asztallal. De itt ember méretű ketrecek lógtak a csillárok között, ezüsttányérok és szövetszalvéták helyett pedig az asztalokat még több hozzáerősített lánccal és béklyóval terítették meg.

Evangeline-nek felfordult a gyomra.

Szerencsére az összes béklyó üres volt. De az is nyugtalanította, hogy minden ilyen üres. Hol van mindenki? És pontosan hová viszi őket a vezetőjük?

– Továbbra is kíváncsi vagy a vámpírokra? – duruzsolta Jacks.

– Miért ilyen üres ez a hely? – kérdezte Evangeline halkan. – Hol…

Megdermedt, amikor a vezetőjük eltűnt. Gyorsabban mozgott, mint egy íjból kilőtt nyíl. Az egyik pillanatban még pár méterre járt csak előttük, majd a következőben köddé vált. Természetfeletti sebességgel száguldott ki a helyiség végében lévő ajtón, magukra hagyva őket.

– Most meg hová ment?

– Ezért utálom a vámpírokat. – Jacks megmasszírozta az állát, miközben tekintete az ajtóról, amelyen át a vezetőjük az imént távozott, a felettük lógó ketrecekre siklott. – Lehet, hogy jobb lenne lelépni innen.

– Csalódtam benned, barátom – szólalt meg egy hang, amely olyan volt, akár a füst, bársonyos, karcos és enyhén igéző. – Te tanítottad meg nekem, milyen hasznosak tudnak lenni a ketrecek.

Evangeline még csak nem is látta belépni a vámpírt. Egyszer csak ott termett, és lassan sétált feléjük. Nem viselt köpenyt, sem kabátot, csak inas bőrpáncélt és egy félelmetes bronzsisakot, amely a szemétől és járomcsontjának ferde vonalától eltekintve eltakarta az arcát.

– Te vagy az – szakadt ki Evangeline-ből. – A katona, akivel a fogadáson és a toronyboltok között találkoztam.

– Nem igazán vagyok katona, hercegné. – A hangja ellágyult, ahogy a lányhoz beszélt. – Káosz vagyok. Üdvözöllek az otthonomban!

40

KÁOSZ HIRTELEN OTT TERMETT előtte, megfogta a lány kesztyűs kezét, és oda emelte, ahol az ajkának kellett volna lennie, ha nincs rajta a bronzsisak.

Jacks megpróbálta elrántani, de Evangeline alig figyelt rá. Elkövette azt a hibát, hogy belenézett Káosz szemébe – habár amint ez megtörtént, rögtön nem érződött hibának. Hogy lehetne hiba elmerülni egy ilyen csodálatos szempárban? Kék volt, akár az üveg, és aranycsillámoktól szikrázott, mintha összetört csillagok darabjait szórták volna bele. Vagy ő maga egy csillag, amely a földre hullott, és ha Evangeline kívánna valamit, teljesítené…

– Evangeline – mordult fel Jacks. Hideg ujjával megfogta és maga felé fordította a lány arcát, aki viszont azonnal vissza akart térni a másik, üvegzöld szempárhoz. Ám Jacks durva pillantása mintha az ellenszere lett volna a vámpírvarázsnak, emlékeztette a lányt arra, hogy ha belenéz Káosz szemébe, az nem valóra vált kívánságokhoz vezet, hanem béklyókhoz, ketrecekhez és a bőrébe vájó éles fogakhoz.

Ne csináld ezt még egyszer, Kisróka!

Jacks elengedte a lányt.

Evangeline érezte, hogy elpirul. Pontosan erre figyelmeztették. De egy vámpírnak néha csak egy pillantásába kerül, és az övé vagy. Az első vámpír vonzereje kiszámítható volt, de Káoszból mintha áradt volna valami több, valami, ami mintha hiányzott volna belőle a korábbi találkozásaik idején. Még most is érezte, arra csábította, hogy nézzen oda még egyszer, felejtse el, hogy LaLa szörnyetegnek nevezte. Káosz hangosan és fesztelenül felnevetett.

– Jobban fel kellett volna készítened, barátom! Felettébb fogékonynak tűnik a vonzerőmre. Vagy csak talán engem jobban kedvel, mint téged.

– Engem gyűlöl – felelte Jacks barátságosan. – Úgyhogy nem tetted magasra a lécet.

– Biztos vagy ebben? – Káosz újra lopva Evangeline-re pillantott.

A forróság újult erővel csiklandozta a bőrét.

A vámpírok pillantásának különböző fajtái léteznek. Evangeline még nem ismerte mindet. Nem tudta, mi a különbség az éhes és a csábító tekintet között, vagy hogy milyen egy vámpír pillantása közvetlenül azelőtt, hogy ráveti magát. A pillantások, amelyekkel eddig találkozott, olyanok voltak, mint a hő, mintha a testének egyes részei túl közel kerültek volna a tűzhöz. Érezte a Káoszból áradó forróságot, ahogy felajánlotta neki a karját.

– Ne aggódj, hercegné! Csak olyanok kerülnek a ketrecekbe, akik oda akarnak kerülni.

Evangeline így is mérlegelte a lehetőségeit. Korábban vonzónak tűnt elfogadni Káosz karját, csak hogy bosszantsa Jackset. Most viszont nem lelkesedett érte ennyire. Viszont azért jöttek, hogy információt szerezzenek tőle, ezért nem tartotta bölcs döntésnek visszautasítani. Sőt, a visszautasítás valószínűleg akkor sem lett volna bölcs döntés, ha nem akar semmit Káosztól.

Elfogadta a felé nyújtott kart. A bőrruha ellenére sokkal melegebbnek érződött, mint Jacksé.

Ne éld bele magad, Kisróka! Jacks arca érdektelenséget színlelt, de a hangja a fejében határozottan bosszús volt. Nem véletlenül visel sisakot.

Miért?, kérdezte Evangeline. De Jacks nem válaszolt.

Egy pillanattal később felnézett Káosz kegyetlen sisakjára. Megpillantott némi makulátlan olajbarna bőrt, de nem mert az arccsontjánál többet megnézni a vámpírból, és még ezt is eltakarták a sisakból kiálló tüskék. Nem lehetett valami kényelmes. A sisak Káosz arcának teljes alsó felét eltakarta, beleértve a száját is, ami jobban belegondolva furcsa egy olyan lénytől, akit elvileg a saját vérszomja irányít.

A vámpír elfordította a fejét, a szeme szikrákat vetett, ahogy észrevette, hogy a lány bámulja.

Evangeline gyorsan elkapta a tekintetét.

– Nem kell kerülnöd a pillantásomat. – A lány közvetlenül a füle mellől hallotta a vámpír bársonyos szavait, sisakjának meleg féme szándékosan súrolta a halántékát. – A sisak, amit bámulsz, el van átkozva, és megakadályozza, hogy bárkit megharapjak. Tökéletesen biztonságban vagy tőlem. Nem igaz, Jacks?

– Évszázadokkal ezelőtt csapdába esett abban a holmiban – erősítette meg Jacks. De sosem érezheted magad biztonságban a közelében.

Újabb barátságtalan folyosókon haladtak át, majd Káosz elengedte Evangeline karját, hogy kesztyűs ujjainak egyetlen rántásával kinyisson egy súlyos vasajtót.

Első pillantásra a helyiség, ahová megérkeztek, lehetett volna egy tudós szobája. Voltak papirusztekercsekkel teli dobozok és polcok, asztalokra kitett bőrkötéses könyvek, tollak és pergamenek, amelyeket mind meleg gyertyafény világított meg épp annyira, hogy el lehessen őket olvasni. Még a levegő is papírtól illatozott, amibe erős mahagóniszag vegyült.

Evangeline le akart ülni, de észrevette a vaskos béklyókat a szék karfáján és lábán, némelyikből komisz tüskék álltak ki, amelyek átdöfik az ember bőrét, ha rárakják a bilincset. Átment egy másik székhez, de az összesen ugyanilyen baljós béklyók voltak.

– Komolyan? – Jacks fogta az egyiket, és megpörgette az ujjai között, akár egy olcsó ékszert. – Ez már kicsit túlzás. Meg kéne gondolnod, hogy bánsz a vendégeiddel, ha mindig ide kell őket láncolnod.

– Meglep, milyen könnyen ítélkezel – mondta Káosz. – Hallottam, mit műveltél azzal a hercegnővel. Mi is volt a neve… Diana?

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – vágta rá Jacks, habár Evangeline látta rajta, hogy megfeszül, ugyanúgy, mint amikor LaLa említette, hogy Donatella hercegnő megszállottja.

Sajnos nem kapott további válaszokat. Káosz nem beszélt többet a témáról, ehelyett átvágott egy pár bordó függönyön, és félig széthúzva hagyta. Nem eléggé ahhoz, hogy Evangeline lássa, mit rejt, habár hallotta a hangokat a túloldalról: mintha emberek próbáltak volna nem túl hangosan beszélni, miközben a szavaik visszhangzottak.

Engedve a kíváncsiságának Evangeline közelebb ment a széthúzott függönyhöz.

Úgy tűnt, valójában egy kis amfiteátrumra néző balkonon vannak. A korlát a függöny túloldalán csupa márványkő volt, mint a padló odalent, ahol az összegyűlt vámpírok és emberek egy hatalmas fekete-fehér kockás táblán álltak.

Remélte, hogy csóksakkot játszanak. Nem bírt más okot elképzelni, miért öltöztek a vámpírok vérvörösbe, az emberek pedig fehérbe, majd álltak fel a tábla két oldalán.

Más körülmények között az emberek többsége vonzónak és erősnek hatott volna, de a vámpírok sorához képest fáradtnak és megviseltnek látszottak. A vállukat nem tartották olyan feszesen, és hajuk fénytelenebb volt, bőrük nem csillogott fényes márványként.

– Remélem, mind tudjátok – szólt le Káosz –, hogy sokatokra a családomként gondolok, és remélem, jobb sors vár rátok, mint nekik jutott. Sok szerencsét.

Az amfiteátrumban mindenki mozgásba lendült.

– Mit művelnek? – Evangeline keze a márványkorlátra szorult, miközben figyelte a kockás padlón a gyorsaságuk miatt elmosódva látszó vámpírokat. Vérvörös találkozott a fehérrel, ahogy minden vámpír elkapott egy-egy embert, és Evangeline máris látta rajtuk, hogy ebből nem csókolózás lesz.

– Nem túl ósdi ez a szokás? – kérdezte Jacks. Ledobta a székhez rögzített béklyót, és csatlakozott hozzájuk az erkély korlátjánál. De messze nem úgy tűnt, mintha jól szórakozna a lenti jeleneten. Ha nem ismerné jobban, Evangeline azt hitte volna, hogy Jacks aggódik. Majdnem ugyanolyan szorosan markolta a korlátot, mint ő maga, miközben a vámpírok odalent kivillantották szemfogaikat, és beleharaptak áldozataik nyakába.

41

SÓHAJOK, SIKOLYOK ÉS ÉLES MORDULÁSOK töltötték be az amfiteátrumot.

– Állítsd meg őket! – sikoltotta Evangeline.

– Egyikük sem örülne neki – felelte Káosz. – Az emberek mind erre vártak ma éjjel.

– Miért vágyna erre bárki? – Evangeline tehetetlenül nézte, ahogy lánccsörgéssel kísérve ember méretű ketreceket engednek le a kockás padlóra.

Egy nagyjából vele egykorú, rézvörös göndör hajú lány küzdött a vámpírral, aki megharapta, majd belökte az egyik ketrecbe és egy súlyos lakattal bezárta.

Mindent betöltött a fém zörgése és a fájdalmas könyörgések, miközben néhányakat kivonszoltak az amfiteátrumból. További emberekkel töltötték meg a ketrecek maradékát, amelyeket aztán újra a magasba emeltek. Evangeline-ből elpárolgott minden maradék romantikus gondolat a vámpírokkal kapcsolatban.

– Engedd ki őket! – követelte. Majdnem tett valami szörnyű meggondolatlanságot, például hogy felkap valami fegyvernek használható tárgyat, és a ketrecnek vágja, de Jacks keze végigkúszott a korláton, és összefűzte hideg ujjait az övéivel.

Nem tartotta vissza a lányt, csak fogta a kezét, ezzel belé fojtva a szót.

– Nem örülnél neki, ha bármelyikük kijönne a ketrecéből – mondta Káosz. Mintha jól szórakozott volna, de ezt nehéz volt megállapítani, mert a bronzsisak eltakarta arcának nagy részét.

– Ez az Orgyilkosok és Kémek Rendje beavatási szertartásának utolsó állomása. Kétféle vámpírharapás létezik. Megharaphatunk valakit pusztán azért, hogy táplálkozzunk belőle. Vagy megfertőzhetjük vámpírméreggel, hogy vámpírrá változtassuk. Minden ember odalent mérgező harapásban részesült.

– Szóval most mind vámpírrá fognak változni? – Evangeline megkockáztatott egy pillantást a ketrecek irányába. A foglyok rázták a rácsokat és tépték a zárakat, szinte vadállatnak tűntek. Ugyanakkor sokkal vonzóbbak is voltak, mint korábban. A bőrük ragyogott. A mozdulataik élesek, mint a kés, a hajuk még vérmocskosan is csillogott, akár a selyemfüggönyök.

– A méreg kijavította emberi tökéletlenségeiket, de nem fognak vámpírrá változni, hacsak nem isznak emberi vért pirkadat előtt – mondta Káosz. – Napfelkeltekor a vámpírméreg lebomlik. Amíg ez meg nem történik, a vámpírfiókák minden erejükkel azért fognak küzdeni, hogy kijussanak börtönükből, és táplálkozzanak. Azok, akik sikeresen kiszabadulnak, és emberi vért isznak, teljes jogú vámpírokká és rendünk tagjává válnak.

– És mi lesz a többiekkel? – kérdezte Evangeline.

– Inkább amiatt kellene aggódnod, hogy itt ti ketten álltok a legközelebb az emberekhez. Úgyhogy talán jobb lenne, ha rövidre fognátok a további társalgást. Az első harapásra irányuló késztetés ellenállhatatlan. Éhségnek hívjuk, de valójában fájdalom. – Káosz hosszú időre elhallgatott, és Evangeline nem hallott mást, csak a ketrecek zörgését.

Aztán megérezte a szaporábban verő pulzusát a nyakán és a mellkasán, és tudta, hogy Káosz ráemelte a tekintetét. Forró, éhes és…

Jacks megköszörülte a torkát. Káosz elkapta a tekintetét.

Evangeline sóhajtott, de csak visszafogottan.

– A fiókák még nem rendelkeznek mindazzal a hatalommal, amivel egy vámpír – folytatta könnyedén Káosz. – De a táplálkozás és a túlélés iránti erős vágy néha elegendő. Egy-kettőnek mindig sikerül megszöknie.

Evangeline vörös villanást látott a szeme sarkából. A vörös hajú lány nem messze a balkontól volt egy ketrecben, csak most a haja eleven tűznek tűnt, és messze nem látszott gyámoltalannak, ahogy ujjait a rácsok köré szorította, nyelvét pedig kidugta, hogy megnyalja az ajkát.

Evangeline azon kapta magát, hogy még erősebben szorítja Jacks kezét, hálásan, hogy a Fátum nem engedte el.

Káosz oldalra döntötte a fejét, és tekintete megállapodott az összefűzött ujjaikon.

– Érdekes…

– Ez kezd fárasztó lenni. – Jacks elengedte Evangeline kezét, és visszament a könyvtárszobába, ahol a vámpírfiókák hörgése és a ketrecek zörgése nem nyomott el minden más hangot.

Káosz és Evangeline követte. A vámpír leült egy nagy bőrfotelbe, az egyetlenbe, amelyen nem voltak béklyók. A többi ülőhely felé intett, de Evangeline úgy döntött, inkább állva marad. Tekintve, hogy milyen gyorsan képes mozogni egy vámpír, nem akart egy olyan székben ülni, ahol a csuklóját és a bokáját ilyen könnyen megbéklyózhatják.

– Tudni akarjuk, ki ölte meg Apollót – szólalt meg Jacks. Káosz felnézett Evangeline-re.

– Úgy hallottam, te tetted, az ágyban, a…

– Nem én voltam – vágott közbe a lány.

– Szomorú. Pedig munkát akartam ajánlani.

– Nem vagyok gyilkos – mondta Evangeline. – Valaki más mérgezte meg a férjemet.

– Az érdekel minket, hogy megbízták-e valamelyik emberedet a feladattal – tette hozzá Jacks.

Káosz hátradőlt a bőrfotelében, és olyasvalaki lassú nyugalmával tette össze piramisként az ujjait, akit cseppet sem zavar, hogy a veszett vámpírfiókák épp ki akarnak szabadulni a ketrecükből. Vagy szándékosan húzta az időt.

– Tartozol nekem – emlékeztette rá Jacks.

– Nyugalom, öreg barátom. Csak azt akartam mondani, hogy senki sem keresett meg minket a feladattal – mondta végül Káosz. – De úgy emlékszem… nagyjából egy héttel ezelőtt, szerintem a Végtelen Éj utáni estén a bájitalok mestere ritka megrendelést kapott egy üveg ördögolajra.

– Mi az az ördögolaj? – kérdezte Evangeline.

– A gyilkosság egy igen hatékony módja – felelte Káosz. – Jellemzően nem túl népszerű, mert komoly hozzáértés szükséges a használatához. A legtöbb méreg ugyanúgy hat minden emberre, így könnyű felismerni őket, ezért hanyag eszközei a gyilkosságnak. De ha ismered a varázsigét, és rendelkezel a rendkívüli jártassággal, amellyel el kell keverni az ördögolajat a megölni kívánt személy könnyeivel, hajával vagy vérével, akkor ez a méreg csak arra az egy személyre hat.

Evangeline megfeszült, arra gondolt, hogy amikor utoljára látta Apollót, a mellkasán olajra emlékeztető anyag csillogott.

– Ki kérte ezt a mérget? – kérdezte Jacks.

– Nem voltam jelen, amikor az igénylés megérkezett – felelte Káosz. – Csupán azt tudom, hogy egy hölgytől kaptuk, és fogadni mernék, hogy boszorkány. Jelentős mértékű hatalomra és egy varázsigére van szükség a hozzávalók megfelelő elegyítéséhez.

Evangeline-nek azonnal Marisol jutott eszébe és a konyhai varázskönyve. De miért akarná Marisol megölni Apollót? Apollo új otthont adott neki, és helyreállította a jó hírét. Marisol részéről értelmetlen lenne vállalni a vesződséget, hogy szerezzen egy ritka mérget, amely csak a hercegre hat, aztán megmérgezni egy üveg bort valamivel, ami mindenkit megöl, aki iszik belőle. Vagy egyszerre ketten próbálkoztak a gyilkossággal?

De ez még mindig nem jelenti azt, hogy Marisolnak köze van hozzá.

Fortuna nagyasszony egyszer már próbálta meggyilkolni Evangeline-t. Habár Kristof azt írta, hogy a nagyasszony elesett, összetörte magát, és elvesztette emlékeinek egy részét, amivel ki is került a gyanúsítottak közül.

– Mit tudsz még nekünk elmondani a nőről, aki megvette az olajat? – kérdezte Evangeline.

Káosz a nyakából lógó lánccal játszott, és a fejét rázta.

– Ha csak ennyit, azzal nem tudtad le az adósságod – mondta Jacks. – Ideje indulnunk.

– Várj! – Evangeline még mindig a Káosz nyakában lógó láncra szegezte a tekintetét. Eddig nem tűnt fel neki. Amikor hozzásimult a bőrpáncéljához, a lánc és a végén lévő medál beolvadt a háttérbe. De most, hogy a lánc Káosz kezében volt, Evangeline tisztán látta a régi medált, és ki tudta venni a rajta lévő szimbólumot: egy farkas koronát viselő fejét. Ugyanezt a szimbólumot égették a könyvtár ajtajába, abba az ajtóba, amely mögött a Valorokról szóló könyveket tartják.

Talán csak véletlen egybeesés, mégis nyomnak érződött. Lehet, hogy Káosz nem képes azonosítani Apollo gyilkosát, de mi van, ha tud valamit a Valorok Kapujáról, és hogy valójában mit zártak mögé? Tudta, hogy nem ezért keresték fel a vámpírt, de Jacks ezért siklatta ki az életét.

– Hol szerezted azt a medált?

Káosz lenézett, mintha nem tudna róla, milyen holmival játszadozik.

– Wolfric Valortól vettem el.

– Erre nincs időnk! – mordult fel Jacks.

Jókora csattanás hallatszott az amfiteátrumból. Az egyik ketrec a földre zuhant.

A teremben a vámpírok tapsban törtek ki.

Evangeline kinézett a balkonra. A fiókának a lezuhant ketrecben még fel kellett törnie a zárat, de tekintve, hogy rettenthetetlen morgással kísérve milyen keményen küzdött karmos ujjaival, Evangeline kételkedett benne, hogy a fiatalember sokáig marad bebörtönözve. Mihamarabb távozniuk kell, de Káosz épp most közölte velük, hogy a nyakában lévő medál Wolfric Valortól származik.

Káosz már élt a Valorok idejében. Jacks azt mondta, egyidős Északkal, de a lány mostanáig nem fogta fel ennek az információnak a jelentőségét.

Arcára bizonyára kiült az izgatottság. Mellette Jacks megfeszült, akár egy íjhúr. Aztán Káosz megszólalt:

– Ha a Valorok érdekelnek, mindent elmondhatok neked. Ott voltam, és emlékszem az igazságra.

Nem!, sziszegte a fejében Jacks, és most először könyörtelen arckifejezése illett a szavaihoz. Eszedbe ne jusson!

Még több ketrec zörgött odalent.

– Nem kérek sokat érte – mondta Káosz. – Minden kérdést megválaszolok egy harapásért cserébe.

– Azt hittem, nem tudod levenni a sisakod.

– Maradásra próbál bírni minket, prédájául a fiókáinak – mondta Jacks.

De Evangeline nem szorult rá Jacks figyelmeztetésére, magától is tudta, hogy ez egy meggondolatlan alku. Egyszer tréfálkozott Jacksszel, hogy alkut köt még egy Fátummal, de valójában soha többé nem tenné. Elég rossz az is, hogy még mindig tartozik neki egy csókkal; ennek a vámpírnak nem akart adósa lenni.

– Köszönöm a felajánlást, de inkább távoznék, mielőtt a fiókák kiszabadulnak.

Káosz leengedte a medált, és hátradőlt a székében.

– Ha kijutsz innen, és meggondolnád magad, térj vissza bármikor, hercegné.

– Én…

Jacks belé fojtotta a választ, és az ajtó felé terelte.

Káosz föld alatti birodalmának folyosói sötétebbek voltak, mint ahogy a lány emlékezett rá. A gyertyák fele leégett, árnyékba és füstbe borítva őt és Jackset, miközben végigsiettek az első folyosón.

– Ígérd meg, hogy nem hagyod, hogy megharapjon – mondta Jacks.

– Nem lenne rá szükségem, ha elmondanád, mit rejt a Valorok Kapuja.

– Azt hittem, ez a társulás arról szól, hogy megtaláljuk Apollo gyilkosát, és semmi másról. – Jacks hangja keményebb színt öltött, ahogy elérték a ketrecekkel teli ebédlőt.

Evangeline már az előtt hallotta a lánczörgést, hogy beléptek. Nem feledkezett el az itteni ketrecekről, de arra nem számított, hogy teli lesznek elszánt vámpírfiókákkal.

Karmos kézként markolt mellkasába az iszonyat, akárhányszor valamelyik elkiáltotta magát.

– Halhatatlanná teszlek, ha kinyitod a ketrecem!

– Csak egy apró harapást! – ígérte a másik.

– Vannak emberek, akik szeretik, ha harapdálják őket!

– Eva… te vagy az? – A hang kellemesebben zengett, mint a többi, és hallatán Evangeline-nek a torkába ugrott a szíve.

Luc.

Hónapok óta nem hallotta Luc hangját, de ez úgy hangzott, mint ő, talán egy kicsit még kedvesebb is volt.

Valamiféle vámpírcsel lehetett.

– Ne állj meg! – rántotta meg a kezét Jacks, de nem elég erősen. Használnia kellett volna a Fátum-erejét, mert Evangeline hiába értett egyet fejben Jacksszel, emberi szíve rávette, hogy megálljon, elhúzódjon a Fátumtól, felpillantson a ketrecre, és az első szerelme szemébe nézzen.

42

NEDVESSÉG CSORGOTT LE Evangeline arcán. Sírt, de nem tudta volna megmondani, miért. Nem tudta, hogy a történtek miatt tört el nála a mécses, vagy azért, mert szeretett Lucjét egy ketrecben látja, aki imádattal és iszonyattal mered le rá.

– Tényleg te vagy az – mondta Luc. Két gyönyörű barna kezével megragadta a rácsokat, de nem szakította el tekintetét a lányétól. És Evangeline-t a világ minden erejével sem lehetett volna rávenni, hogy elforduljon. Nem a vámpír csáberején vagy az íriszében csillogó aranyszínű pettyeken múlt, amelyekre a lány nem emlékezett korábbról. A szeme nem pont ugyanolyan volt, amilyenre emlékezett, de ismerős volt. Még mindig ugyanaz a hihetetlenül barna szempár, amely élénken élt az emlékezetében, amelytől próbált szabadulni, de sosem tudta elfelejteni.

– Annyi mindent el kell mondanom neked, Eva! De előbb ki kell szabadítanod a ketrecből… ha pirkadatig nem jutok ki, megölnek.

– Miért vagy egyáltalán itt? – zihálta a lány, a szíve olyan hevesen vert, hogy nehezére esett szavakat formálni. Olyan volt, mint egy torz módon beteljesült kívánság. Itt a fiú, aki után hónapokig epekedtél, de most lehet, hogy meg fog halni, ha pedig segíteni próbálsz neki, abba te halhatsz bele.

– Kisróka! – szólalt meg Jacks. – Haladnunk kell! Bármit megígér neked, ha azzal kijut a ketrecből, és beléd haraphat.

– Nem, sosem ártanék neked! – Luc hangja durvábban csengett, mint amire a lány emlékezett, elkeseredett volt. – Eva, kérlek, ne menj el! Tudom, hogy biztosan rettegsz, de nem foglak megharapni, ha kiengedsz… nem akarok vámpír lenni. Csak azért jöttem ide, mert azt hallottam, hogy a vámpírméreg a legerősebb gyógyszer a világon, és begyógyítja az összes sebemet és hegemet!

Bőrének minden centimétere hibátlan volt, sokkal tökéletesebb, mint amilyenre a lány emlékezett. Túl tökéletes. Nehéz volt elhinni, hogy valaha sebhelyek csúfították. De Evangeline el akarta mondani neki, hogy nem zavarta volna, ha teli van sebekkel… sőt, jobban tetszene, mint a fiú túlságosan is tökéletes változata. De Luc folytatta, mielőtt a lány megszólalhatott volna.

– Én csak meg akartam gyógyulni! – Körbenézett a ketrecekkel teli ádáz teremben.

A többi fióka egy pillanatra mozdulatlanná dermedt. Feszült, állatias figyelemmel nézték a szóváltást. Evangeline nem akarta elhinni, hogy Luc közéjük tartozik. A hangja teli volt tiszta, emberi érzelmekkel. De a szemétől eltekintve ugyanúgy festett, mint a többiek, rászáradt vér törte meg nyakának melegbarnáját és mocskolta össze a fehér ingét.

– Nem akarom ezt, esküszöm!

– Hazudik. – Jacks megragadta Evangeline csuklóját, és megrántotta.

A lány nem hibáztatta érte. Nem ez volt az egyetlen terem teli vámpírjelöltekkel. De Luc még nem volt vámpír.

– Eva! – könyörgött Luc. – Tudom, hogy minden okod megvan rá, hogy gyűlölj. Tudom, hogy összetörtem a szíved. De elátkoztak.

Jacks szorítása megcsúszott Evangeline csuklóján.

– Azt mondtad, elátkoztak? – kérdezett vissza a lány. És hirtelen Luc már nem egy kívánság torz következményének tűnt. Hanem az igazságnak, amelyet félt megérinteni. Evangeline az elmúlt hónapokban szinte beleőrült a kétségbe, hogy Luc tényleg el volt-e átkozva, vagy csak ő találta ki a fiút sújtó átkot, hogy túltegye magát a visszautasításon.

Jacks hideg kezével megrántotta az övét, újabb figyelmeztetésként, hogy ideje indulniuk, de Evangeline nem vett róla tudomást.

– Miféle átkot küldtek rád? – kérdezte.

Luc elengedte a rácsot, hogy a hajába túrjon, ismerős és fájdalmasan emberi gesztussal, amitől a lány szíve újra elszorult.

– Csak ma este jöttem rá, amikor belém került a vámpírméreg, és hirtelen kitisztult a fejem. Leírni sem tudom, milyen volt korábban. Csak a mostohanővéred járt a fejemben. Miatta jöttem ide… tökéletesnek kellett lennem a számára. Miután összemarcangolt egy farkas, a sebeim nem igazán voltak szexis sebek…

– Ilyet mond, hogy „szexis sebek” – jegyezte meg Jack vontatottan. – Tényleg végig akarod hallgatni?

– Csss… – pisszegte le Evangeline.

– A támadás után – folytatta Luc – a mostohanővéred egyetlen pillantást vetett rám, és elszaladt. Próbáltam felkeresni, amikor a sebeim kicsit begyógyultak, de még csak ajtót sem nyitott. Próbáltam írni neki, de nem válaszolt a leveleimre.

– Marisol nekem épp az ellenkezőjét mondta. Luc haragosan megrázta a fejét.

– Hazudott. Ha Marisol ír nekem, még akkor sem tudtam volna ellenállni a leveleinek, ha akarok. Elérte, hogy bármit képes lettem volna megtenni érte. Megszállott lettem. Aznap kezdődött, amikor megkértem a kezét. Elmentem hozzátok, hogy meglátogassalak, de Marisol nyitott ajtót. Elvette a kabátom, és emlékszem, az ujjai súrolták a nyakam. Utána másra sem tudtam gondolni, csak őrá. – Luc hangjába undor vegyült.

Pontosan úgy történt, ahogy Evangeline gondolta. Nem a keserűség kergette téveszmékbe. Luc csak azért hagyta el őt, és kérte meg Marisol kezét, mert megbűvölték. Abban az egy dologban tévedett, hogy ki tette rá a bűbájt. Nem a mostohaanyja volt, hanem Marisol.

Evangeline úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Eddig azt hitte, Marisol is áldozat, ártatlan, akit ki kell engesztelnie. Mindeddig amiatt érzett bűntudatot, hogy tönkretette Marisol életét, de ha ez igaz, előbb Marisol rondított bele Evangeline-ébe.

Nem akart elhamarkodott következtetéseket levonni, de látta a mostohanővére varázskönyveit, figyelmeztette Jacks, a napilapok, most pedig Luc, aki soha nem is tudott róla, hogy Evangeline szerint el van átkozva.

– Amikor ma éjjel megharaptak, hónapok óta először éreztem, hogy szabadon tudok gondolkodni. – Luc szeme csillogott, ahogy lenézett a lányra. – Végre úgy éreztem, újra önmagam vagyok. De aztán bevonszoltak ebbe a ketrecbe, és sosem jutok ki innen, ha nem segítesz. Ha félsz, nem kell kinyitnod. Csak add ide az egyik fegyvert a falról, és magam is ki tudom nyitni a zárat. Aztán bebizonyítom neked, hogy nem akarok vámpír lenni. Csak téged akarlak, Eva.

– Eszedbe ne jusson! – tiltakozott Jacks.

– De… – A lány még egyszer Lucre meredt a rácsokon keresztül. – Nem hagyhatom így itt.

– Evangeline, nézz rám! – Jacks két hideg tenyerébe fogta az arcát, és könyörtelen tekintettel a szemébe nézett, mintha meg tudná törni Luc bűvkörét.

De a lány nem a vámpír csáberejének esett áldozatul. Abban sem volt biztos, hogy a lelke mélyén még mindig szereti Lucöt. Az érzései zűrzavarosak voltak, és kuszák. Most elsősorban azt érezte, hogy életben kell maradnia. A szerelem távoli fényűzésnek tűnt. De nem fordíthat hátat Lucnek, nem hagyhatja itt meghalni. Ő is a körülmények áldozata. Előbb elvarázsolták, aztán kővé változtatták, megtámadta egy farkas, most meg ketrecbe zárták.

– Részben az én hibám – suttogta a lány Jacksnek.

– Nem, nem az. Már megmondtam, semmi közöm a farkashoz. – Jacks halkan, de határozottan beszélt.

De még ha igazat mondott is, ez nem változtatott azon, amit a lánynak meg kellett tennie.

Kiszabadította a kezét.

Ezután minden furcsán összemosódott. Evangeline továbbra is próbált arra gondolni, hogy nem bűbáj hatása alatt áll, valami kicsit mégis magával ragadta, és nem a vámpír csábereje. A remény visszatértét érezte.

Tudta, hogy Lucből már sosem lesz az a fiú, aki volt, ahogy ő sem lesz már az a lány. Az a lány azt hitte volna, hogy az újbóli találkozásuk azt jelenti, valami csodálatos dolog felé tartanak, és végül boldog befejezés vár rájuk. Pedig a találkozás csak egy másik lezáráshoz járult hozzá. Hogy milyen befejezéshez, az majd még eldől, de ennél bizonyosan jobb lesz. Még ha Luc nem is él boldogan, amíg meg nem hal, akkor sem hagyhatja, hogy a történetük itt érjen véget, Luckel a ketrecben, miközben ő elmenekül.

Evangeline talált a falon egy rövid markolatú és fényes pengéjű rövid kardot, amely elég erősnek tűnt ahhoz, hogy eltörjön egy zárat, de nem volt annyira nehéz, hogy ne tudja felemelni.

A többi vámpírfióka rikoltozott, fegyverekért könyörögtek, és mindenféléket ígértek cserébe. Megint a ketrecüket rázták, az ebédlő megtelt erőszakos hangok kavalkádjával, miközben Evangeline felállt egy székre, és két kézzel a magasba tartotta a kardot.

Luc megmarkolta a pengét, nem zavartatva magát, hogy az belevág a tenyerébe.

– Köszönöm, Eva! – mosolyodott el, de ez nem az a huncut, kisfiús mosoly volt, amibe a lány beleszeretett. Ajkai felhúzódtak az éles fehér szemfogakon, amelyek egyre hosszabbra nőttek.

– Menjünk innen! – Jacks megfogta a kezét, sürgetőn, hogy másszon le a székről, és induljanak.

Csattanás hallatszott, a lány megbotlott ijedtében, miközben futni kezdett.

Luc máris letörte a zárat a fegyver markolatával. Ketrecének ajtaja kivágódott. A fiú egy elszabadult vadállat volt, és a lány életének legnagyobb hibája.

– Bocs, Eva! – Luc kecses ívben leugrott a padlóra, kivillantotta a szemfogait, és Evangeline felé lendült.

Jacks félrelökte a lányt az útból, mielőtt az megmozdulhatott volna. Villámgyorsan elé állt, és pajzsként védelmezte.

Lucnek nem volt ideje irányt változtatni, és a foga gyomorforgató hanggal fúródott Jacks nyakába.

– Ne! – sikoltotta Evangeline, és a leejtett kardhoz ugrott, amelyet ő adott Lucnek. A fegyver nehezebbnek érződött, mint pár pillanattal korábban. Viszont nem volt rá szükség.

Mire megragadta a kardot, Jacks a keze közé fogta Luc fejét – és egyetlen éles rántással eltörte a nyakát.

A foglyok odafent huhogtak és sziszegtek, ahogy Evangeline első szerelme a földre zuhant.

– Meg… megölted – hebegte.

– Megharapott… – horkant fel Jacks, miközben aranypettyes vér csöpögött a nyakából. – Bárcsak megöltem volna! De nem tettem. Most már teljes értékű vámpír. Csak úgy lehet végleg megölni, ha levágod a fejét vagy karót döfsz a szívébe.

Jacks a kardért nyúlt Evangeline kezében.

A lány még szorosabban markolta a fegyvert. A lelke mélyén tudta, hogy el kellene engednie. Luc többé már nem az ő Lucje. Megharapta Jackset, és őt is megharapta volna. Viszont nem ölte meg a Fátumot.

– Nem hagyom, hogy végezz vele – mondta Evangeline. – Luc az első szerelmem, és nem vagyok felelős a döntéseiért, de mindez nem történt volna meg, ha én nem vagyok. Hagyd életben, és minden további akadékoskodás meg vita nélkül elmegyek innen.

Ledobta a kardot, és Jacks kezéért nyúlt.

Jacks elhúzódott tőle, nem hagyta, hogy a lány megérintse, de nem ellenkezett. Nem szólt egy szót sem.

Evangeline és Jacks szótlanul távozott arra, amerről jöttek. A lány nehezen tudott lépést tartani Jacksszel, miközben a láncok és ketrecek zörgése nem halkult mögöttük. Mégis a Fátum szótlansága kezdte igazán nyugtalanítani.

Jacks nem az a fajta volt, aki csak azért beszél, hogy ne legyen csend, de Evangeline nem bírt szabadulni az érzéstől, hogy ez a hallgatás többről szól. Percekkel ezelőtt Jacks megmentette az életét. Gondolkodás nélkül Luc elé vetette magát, hogy megvédje. Evangeline tudta, hogy Jacksnek élve van rá szüksége a Valorok Kapujának próféciája miatt, de itt ösztönösen cselekedett. Féltette a lányt, amikor veszély fenyegette.

Viszont most ránézni sem volt hajlandó. A fogát csikorgatta, miközben elindult felfelé a lépcsőn, összeszorított állkapoccsal, maga elé szegezett tekintettel, feltűnően fehér öklökkel.

Vajon azért, mert fájt neki a harapás? Vér kenődött szét a sápadt nyakán, de nem sok. Luc nem ejtett túl mély sebet Jacksen. De akkor is megharapta. Jacks valószínűleg így is mérges miatta.

De valami nem volt rendben. Evangeline emlékezett rá, ahogy Jacks majdnem elengedte a csuklóját, amikor Luc azt mondta, megátkozták. Ez kibillentette Jackset. Vajon meglepődött, amikor megtudta, hogy Luc tényleg egy varázslat hatása alatt állt? Vagy… valami másról van szó? Jackset felzaklatta, hogy Evangeline végre megtudta az igazságot Lucről? Luc azt mondta, Marisol bűvölte meg, de mi van, ha a lánynak segített valaki?

Evangeline-re hirtelen rátört az undor.

– Te átkoztad meg? – kérdezte. – Alkut kötöttél Marisollal, és bűbájt küldtél Lucre, hogy…

– Itt fejezd be – vágott a szavába Jacks. – Már megmondtam, mit gondolok a mostohanővéredről. Nem kötöttem vele alkut, és nem is fogok.

– Akkor miért lettél nyugtalan, amikor Luc elmondta, hogy megátkozták?

– A borzalmas időzítés miatt… és mert te nem gondolkodsz tisztán, ha róla van szó. – Jacks torokhangon beszélt, megfeszítve állkapcsát a szavai közt. – A legtöbb ember számára én vagyok a legrosszabb dolog, ami történhet vele. De neked nem. Mintha vágynál rá, hogy az a fiú tönkretegyen, pedig csak egy ember… pontosabban az volt, amíg nem segítettél neki átváltozni.

Evangeline vitába akart szállni vele. Nem érdekelte, hogy Jacksnek egyértelműen igaza van Luckel kapcsolatban, és tényleg elhitte neki, hogy nem kötött alkut Marisollal – amitől váratlan megkönnyebbülést érzett. De Jacksnek akkor sem kellene ilyen kegyetlennek lennie, csak mert a lány nem volt képes úgy kizárni az érzéseit, mint ő. Tudta, hogy a mély érzelmeknek vannak árnyoldalai: útjában állhatnak a logikának és a józan észnek. De az elfojtásuk ugyanolyan csalóka.

Evangeline felgyorsította lépteit, hogy lehagyja Jackset, miközben nekivágtak egy újabb lépcsősornak. Végül elérték azt a szintet, ahol már nem lógtak béklyók a falakról, és Evangeline már nem hallotta a vámpírfiókák elkeseredett hangjait.

De még így is érezte néha a nyakába maró forróságot. Általában közvetlenül a verőere felett. Ám ekkor hirtelen a tarkóján kezdte érezni.

Gyorsan felsietett még egy sor lépcsőn, és elért egy jól megvilágított lépcsőfordulóba, ahol végre megpillantotta a kifelé vezető fényes ajtót. De nem tudta figyelmen kívül hagyni az égető érzést a tarkóján.

És miért nem hallja már Jackset?

– Jacks… – Evangeline hangja elcsuklott, ahogy megfordult.

Jacks közel volt. Talán túlságosan is közel. A fülébe súghatott volna. A lánynak hallania kellett volna a háta mögött, de kísértetiesen szótlan volt. És a külseje megváltozott.

– A hajad…

A kék eltűnt. Újra aranyszínű volt, csillogó, fényes és teljességgel szemkápráztató. Nem lett volna szabad megbámulnia – Jackset megbámulni sosem jó ötlet. De képtelen volt elszakítani tőle a tekintetét. A bőre megtelt színekkel, és a szeme is fényesebb lett, ragyogó zafírkék. Részben angyalnak, részben hullócsillagnak tűnt, és lehengerlő volt.

– Evangeline, ne bámulj így rám! Ezzel csak még jobban megnehezíted. – Jacks a fogai közt szűrte a szavakat, de a lány még így is meglátta kiélesedett szemfogait egy pillanatra, amelyek most döbbenetes agyarnak néztek ki.

Kétféle vámpírharapás létezik, mondta korábban Káosz.

Megharaphatunk valakit pusztán azért, hogy táplálkozzunk belőle. Vagy megfertőzhetjük vámpírméreggel, hogy vámpírrá változtassuk.

Evangeline felszisszent. Luc nem csak azért harapta meg Jackset, hogy táplálkozzon.

– Megfertőzött téged vámpírméreggel.

43

JACKS HÁTRÁLT egy kísértetiesen hangtalan lépést, a bőrcsizmája nem koppant a kőpadlón.

– Menned kell! – préselte ki magából, a szemfogai még jobban megnyúltak beszéd közben.

Evangeline érezte a fülében zúgó vért és a szíve kalapálását. Ha valaha látja még egyszer Lucöt, használni fogja a kardot. Lehet, hogy nem lesz képes levágni a fejét, de biztosan sebet fog ejteni rajta.

– Miért nem mész már el? – Jacks orrlyukai kitágultak, és Evangeline újra érezte a szúró forróságot a nyaki ütőerén, amely enyhítette a borzongást, amelynek hatása alatt állt. Jacks nem egyszerű bukott angyal volt; a határán járt, hogy valami sokkal rosszabbá váljon.

A lábujjai begörbedtek a csizmájában, leküzdve a késztetést, hogy lassan elhátráljon vagy azonnal elrohanjon. Ha Jacks megharapja, a Fátum vámpírrá fog változni. Jacks gyűlölte a vámpírokat, és a lány sem igazán kedvelte őket. De ha magára hagyja, és pirkadat előtt Jacks talál egy másik embert, nem lehet tudni, hogy a Fátum képes lesz-e ugyanilyen önuralomra, mint most vele.

Jacks teljesen mozdulatlanná vált. Csak a pupillái mozogtak, annyira kitágultak, amíg szinte az egész szeme teljesen fekete nem lett. Luc szemével nem történt ilyesmi. Viszont Luc nem is volt Fátum, amikor megfertőződött.

– Vámpír szeretnél lenni? – kérdezte Evangeline.

– Nem – köpte Jacks. – Nem akarok vámpír lenni, viszont meg akarlak harapni.

Evangeline-t elöntötte a forróság.

Jacks a fogát csikorgatta, dühödten meredt a lányra, amiért az még mindig ott van.

– Menned kellene – ismételte.

– Nem hagylak így itt. – Evangeline a bejáratot fürkészte béklyókat keresve.

– Nem fogsz egy falhoz láncolni – mordult fel Jacks.

– Van jobb ötleted?

Nyugtalanító diadalüvöltés visszhangzott odalentről. Valószínűleg kiszabadult egy újabb vámpírfióka. Úgy hangzott, elég mélyen van a föld alatt, de Evangeline-nek megfordult a fejében, hogy a fióka talán érzékeli, hogy hol lehetnek, valamiféleképp tudatában lehet az emberi közelségnek.

– Milyen jó a szaglásod? – kérdezte Jackstől. Jacks orrlyukai újra kitágultak.

– Félelemszagod van, és… – Valami kifürkészhetetlen suhant át Jacks arcán, de bármit is akart mondani, azt félbeszakította a következő föld alól érkező moraj – mintha mennydörgés száguldana felfelé a lépcsőn.

Egyetlen szó nélkül mindketten a kijárat felé lendültek.

Odakint a hideg téli éjszaka szinte túlságosan világos volt. A hold előbújt a felhők mögül, hogy alaposabban megnézze Jackset, megvilágítva állának tökéletes vonalát, hosszú szempilláját és szájának dacos ívét. Akár az éteri szívfájdalom. Evangeline szüntelen késztetést érzett, hogy felé forduljon, és csak még egy pillantást vessen rá, tudta, hogy a vámpírok csábereje hat rá. A veszedelmes szépség és a hatalom ellenállhatatlan vonzása.

– Miért nem futsz el? – kérdezte Jacks.

– Tekintve, hogy folyamatosan engem bámulsz, gondolom, úgyis üldözőbe vennél, vagy keresnél egy másik embert, aki miatt nem éreznél bűntudatot, ha megharapnád.

Nem éreznék bűntudatot, ha megharapnálak.

Evangeline nem tudta, hogy a hang a fejében fenyegetés volt-e, és Jacks egy pillanatra elveszítette az önuralmát, vagy csak figyelmeztetés, hogy kezdenek kifutni az időből.

– Menned kellene – ismételte Jacks.

A lány nem vett róla tudomást, és még egyszer végigpásztázta a sötétbe borult temetőt. Elkeseredett, de talán mégsem hamvába holt ötlet jutott eszébe, ahogy meglátta a kriptát ellepő angyalkönny virágzó indáit, amelyek tejfehéren ragyogtak a holdvilág alatt.

– Arra – mutatott az építmény felé. – Bemegyünk. A családok azért ültetnek angyalkönnyet, hogy megóvják szeretteik holttestét a démoni szellemektől. – Onnan tudta, hogy mindkét szülőjéhez ültetett. – Ezt a kriptát benőtte az angyalkönny, ami azt jelenti, valószínűleg más védelem is van odabent… például egy zárható kapu, hogy biztonságban tartsák a koporsót.

Egy izom lüktetett Jacks nyakán.

– Be akarsz zárni egy koporsóba?

– Nem koporsóba, csak a kapu másik oldalára, és csak pirkadatig.

– Nem kell engem bezárni. Tudok uralkodni magamon.

– Ezért hajtogatod, hogy fussak el? – A lány felemelte a tekintetét, és Jacks szemébe nézett.

Egy töredékmásodperccel később Jacks hozzápréselte a legközelebbi fához. Evangeline háttal nekiütközött a fának, Jacks lázas mellkasa az övéhez vágódott, keze pedig a torkát kereste, tűzforrón a bőrén.

– Jacks – zihálta Evangeline –, eressz el!

Jacks ugyanolyan gyorsan ellépett tőle, mint ahogy megragadta.

Evangeline összeroskadt a fa tövében. Mire összeszedte magát, Jacks a kripta felé tartott.

Megdörgölte a nyakát, és a nyomába eredt. Jacks nem kapta el túl szorosan, de a bőre még mindig égett az érintésétől.

– Azt hittem, a vámpírok elvileg hidegek. – És Jacks is mindig hideg volt.

– A vámpírméreg forró, főleg, amikor éhesek – mondta rekedt hangon Jacks, miközben kinyitotta a kripta nyikorgó ajtaját.

Mint Evangeline gyanította, a kamrát babonások építették. Örökké égő fáklyák lógtak a falon némi meleget biztosítva és fényt vetve a padlótól a mennyezetig érő pompás vaskapura, amely elválasztotta az esetleges látogatókat a négy kőkoporsótól a túloldalon.

– És most? – vetette oda Jacks.

Evangeline gyorsan a vaskapuhoz lépett. Nem ismerte fel az összes szimbólumot, amit beledolgoztak, de a rácsok elég vastagnak tűntek ahhoz, hogy fogva tartsák Jackset legalább még addig a pár óráig, amíg a nap hajlandó lesz felkelni. Azt kívánta, bárcsak erősebb lenne a zár a kapun, de elegendőnek kell lennie.

– Látsz a falon lógó kulcsot? – kérdezte.

– Nem. – Jacks hangja feszült volt. Alig hallhatóan folytatta: – Próbáld kézzel! Szúrd meg az egyik ujjad, hogy vért fakassz, majd kérd meg az ajtót, hogy nyíljon ki.

Evangeline megpördült.

Jacks a legtávolabbi falnak dőlt, a bőre fájdalmasan fakó volt. A lány nem követte el még egyszer azt a hibát, hogy a szemébe nézzen, de egyetlen pillantás az arcára elegendő volt, hogy egyértelmű legyen: Jacks alig bírja visszafogni magát.

Evangeline vissza akart kérdezni, hogy vajon csak arra akarja-e rávenni, hogy a vérét fakassza, de nem tűnt jó ötletnek ezzel vesztegetni az időt. Megsebezte az ujját a vaskapu egyik élesebb részén, kibuggyantott egy csepp vért, és gyorsan a zárra nyomta.

– Nyílj ki, kérlek!

Varázslatosan gyorsan bevált. A zár kinyílt, az ajtó szélesre tárult, Evangeline álla pedig leesett.

– Honnan tudtad, hogy beválik?

Jacks olyan gyorsan mozgott, hogy Evangeline nem is látta.

– Ezt nem itt és most kellene megbeszélnünk – felelte a kapu túloldaláról, majd becsapta maga mögött.

A zár, amely épp az imént nyílt ki, halk kattanással bezárult, fájdalmasan tudtára adva a lánynak, hogy milyen kevés választja el Jackstől. Láthatóan ennek Jacks is tudatában volt. Készségesen bement a ketrecbe, de most tolvajként méregette a zárat, azon elmélkedve, hányféleképpen tudná feltörni.

44

EVANGELINE KÉTELKEDETT ABBAN, hogy Jacksnek túl nagy erőfeszítésébe kerülne kitörni a börtönéből, ha ki akarna.

Valahogy el kellett terelnie a figyelmét.

Kérdéseket tehetne fel neki olyasmikről, amiket a Fátum érdekfeszítőnek talál. Rá akart kérdezni tőle a zárra, és hogy a vére miért nyitotta ki, de ezt a témát Jacks már elütötte. A lánynak az is megfordult a fejében, hogy már eleve tudta a választ – talán a varázslatos képességének, amellyel ki tudta nyitni a zárat, köze lehet a Valorok Kapujához. Amikor Apollo mesélt neki a próféciáról, amely lepecsételte a kaput, azt mondta, hogy amint minden sora beteljesül, létrejön egy kulcs, amely képes lesz kinyitni. És ha ő maga a kulcs?

Lehetséges ilyesmi? Vagy csak arról van szó, hogy a ma esti zűrzavaros események az agyára mentek, és ettől tévképzetei lettek a varázserejéről? De ahogy visszagondolt rá, milyen volt átlépni egy-egy kapun, ez egyáltalán nem tűnt légből kapottnak. Mind suttogott hozzá – szavakat, amelyek értelmet nyertek, ha ő volt a megjósolt kulcs.

Annyira örülünk, hogy ránk találtál.

Már vártunk rád.

Engem is kinyithattál volna.

Kellemetlen izgatottság futott végig rajta. Nem akarta, hogy bármi köze legyen a Valorok Kapujához. Határozottan nem akart a kulcsa lenni, még ha a képessége az imént meg is mentette az életét. Habár ha életben akar maradni, le kell kötnie Jacks figyelmét.

Szerencsére Evangeline nem volt híján a kérdéseknek. Az egyiken már rágódott egy ideje.

– Áruld el, mi történt köztetek a Középbirodalom hercegnőjével, amit Káosz és LaLa is említett. Donatellával.

– Nem. – Jacks hangjából áradt a vitriol. – Erről nem akarok beszélni. Soha.

Tökéletes témaválasztás.

Eddig akárhányszor a hercegnő neve felmerült, Jacksnek arcizma se rezdült, és utána gyorsan palástolta az érzelmeit. De most vagy nehezére esett uralkodni magán, vagy a vámpírméreg még jobban felerősítette az érzéseit. Evangeline újra érezte magán Jacks dühös tekintetét, de most nem a nyakán vagy a verőerén.

– Peched van, Jacks! – Evangeline összefonta maga előtt a karját, miközben Jacks fel-alá járkált a ketrecében. – Valamivel el kell vonnunk a figyelmedet, úgyhogy Donatella hercegnőről fogunk beszélgetni. Nem zavar, ha azt részletezed, mennyire gyűlölöd vagy mennyire szereted. Akár dalba is foglalhatod a nevét, hogy milyen csinos, és milyen szép a haja.

Jacks fulladozása úgy hangzott, akár a nevetés távoli unokatestvére.

– Nem az a fajta lány, akinek dalba foglalnák a nevét. – Mégis megváltozott valami a hangjában, ellágyult, és Evangeline-nek az a szokatlanul kellemetlen érzése támadt, hogy valójában Jacks szívesen énekelt volna a lányról. – Amikor először találkoztunk, megfenyegetett, hogy kidob egy égi hintóból.

– És emiatt megtetszett? – kérdezte Evangeline.

– Csak megfenyegettem, hogy megölöm. – Ezt úgy mondta, mintha flörtöltek volna.

– Ez borzalmas szerelmi történet, Jacks.

– Ki mondta, hogy ez szerelmi történet? – A hangja újra vitriolossá vált. Evangeline arra gondolt, hogy ez talán a beszélgetés végét jelenti. Meglepetésére Jacks folytatta: – Amikor legközelebb találkoztunk, megcsókoltam. – Más szájából ez úgy hangzott volna, mintha azt mondaná, hátba döfött valakit. Hiányzott belőle a vágyakozás és a romantika, megerősítve, hogy Jacksnek torz elképzelései vannak a szerelemről. És mégis, valahogy a gondolattól, hogy Jacks megcsókolta a hercegnőt, valami fájdalmasan összerándult Evangeline-ben.

– Azért csókoltad meg, mert azt hitted, ő az igaz szerelmed?

– Nem. Szükségem volt tőle valamire, és közöltem vele, hogy a csókom megöli, hacsak nem adja meg nekem, amit akarok.

– Várj… azt akarod mondani, hogy a csókod nem halálos, ha nem akarod, hogy az legyen?

– Óvatosan, Kisróka, aki kíváncsi, hamar megöregszik. Jobban kellene vigyáznod. – Jacks abbahagyta a fel-alá járkálást, és hosszú ujjaival szaggatottan dobolt a vaskapun. – Hazudtam Donatellának. A csókom mindig halálos. Lelassítottam a szívét, hogy ne végezzen vele azonnal, de napokon belül meg kellett volna ölnie, akár megadja nekem, amit akarok, akár nem.

– Akkor miért nem halt meg?

– Talán mert verni kezdett a szívem – közölte Jacks pikírten, mintha ez könnyedén kihagyható mellékes részlet lenne, miközben egész eposzokat szenteltek Jacks megállt szívének, és a legendák ködébe vesző lánynak, egyetlen igaz szerelmének, aki végül újraindítja.

Evangeline-ben valami újra fájón görcsbe rándult. Pedig nem lett volna szabad fájnia a gondolatnak, hogy ez a lány lehet Jacks igaz szerelme. Még csak nem is kedvelte Jackset. Nem kellett volna zavarnia, hogy egy másik lánytól verni kezdett a szíve. Örülnie kellett volna, hogy a hercegnő nem halt meg. Talán csak sajnálta Jackset, mert már előre tudta, hogy ez a történet sem végződött jól.

– Utána mi történt?

– A történetek alapján elvileg ő az egyetlen igaz szerelmem – erősítette meg Jacks. Gúnyosan beszélt, de ez nem rejtette el a szavait eltorzító fájdalmat, sem a megkeményedő vonásait. – Természetesen, mint már kitalálhattad, a dolog nem jött össze. Sosem bocsátotta meg nekem az első csókot. Beleszeretett valaki másba, és a saját tőrömet döfte a szívembe.

Evangeline bizonytalanul sóhajtott, próbálta elképzelni, milyen érzés lehetett, főleg Jacksnek, akit mindig is az hajtott, hogy megtalálja az egyetlen igaz szerelmét.

Evangeline együtt tudott érezni ezzel a késztetéssel. Sőt, jobban megértette, mint amennyire hajlandó lett volna beismerni. Mondhatta volna, hogy sosem kísérelt meg megölni senkit a szerelemért. Viszont alkut kötött Jacksszel, ami miatt kővé változott egy násznép, megátkoztak egy herceget, és végül őt ide juttatta. Minduntalan arra gondolt, vajon a sors vagy Jacks játszadozott-e az életével. De a saját megkérdőjelezhető döntései indították el ezen az ösvényen.

Luc esetében azt mondta magának, szerelemből cselekszik. Pedig valójában nem szerelemből tette. Nem szerető, hanem szégyenteljes döntéseket hozott, mert szerelmet akart. Nem Luc volt a gyengéje – hanem a szerelem. Még csak nem is maga a szerelem, csak a gondolata.

Ezért hatottak rá Jacks történetének egyes részei ilyen fájdalmasan. Nem azért, mert vágyott Jacksre. Nem akarta Jackset. Csak olyasvalakit akart, aki úgy vágyik rá, mint Jacks arra a lányra. És nem egy varázslat vagy egy átok miatt akarta megszerezni. Evangeline valódi szerelemre vágyott, amely elég erős ahhoz, hogy megtörjön egy varázslatot, és Jacks is pontosan ezt akarta.

Jacks nekidöntötte a fejét a sötét vaskapunak. Ahogy abban a pillanatban nézett, azt Evangeline sosem fogja elfelejteni.

A Fátum továbbra is leírhatatlanul lélegzetelállító volt, de megvolt benne az égbolt tragikus szépsége, ahonnét minden egyes csillag lehullik. A haja törtarany forgatag. A tekintete ezüstszürke és kékség káosza. A halott tekintet, amelyet Evangeline az első Valorfellben töltött éjszakán látott, eltűnt, de most már értette, miért volt olyan, miért tűnt úgy, mintha Jacks képtelen lenne a törődésre és a kedvességre. A lány, aki elvileg egyetlen igaz szerelme volt, szó szerint tőrt döfött a szívébe.

– Sajnálom, hogy Donatella ennyire megsebzett – mondta Evangeline, és komolyan is gondolta. Úgy vélte, Jacks valószínűleg kihagyott pár dolgot, de azt elhitte, hogy a fájdalma őszinte. – Talán a történetek tévednek, és vár rád a világban egy másik igaz szerelem.

Jacks gúnyosan felnevetett.

– Azért mondod ezt, mert szerinted te vagy az? – A rácsokon keresztül már-már szemérmetlenül méregette Evangeline-t. – Meg akarsz csókolni, Kisróka?

Eleddig ismeretlen és borzalmas érzés kavarta fel a gyomrát.

– Nem, nem erre gondoltam.

– Nem tűnsz valami magabiztosnak. Lehet, hogy nem kedvelsz, de megkedvelnél, ha megcsókolnálak. – Tekintete a lány szájára siklott, és a forróság, amelyet Evangeline az ajkain érzett, olyan volt, akár egy csók kezdete.

– Jacks, fejezd be! – kérte a lány. Jacks valójában nem akarta megcsókolni. Csak incselkedett, hogy elterelje a figyelmet a fájdalomról. – Tudom, miért csinálod ezt.

– Kétlem – mosolyodott el Jacks megvillantva a gödröcskéit, miközben a nyelve hegyével elgondolkodva végigsimított hosszú és éles szemfogán. – Talán nem is lenne rossz így maradni, megkedveltem az agyaraimat.

– A napfényt is kedveled – emlékeztette rá Evangeline.

– Valószínűleg eléldegélnék napfény nélkül, ha elcserélhetem más dolgokra. – Oldalra döntötte a fejét. – Azon tűnődöm… ha igazi vámpír leszek, talán a csókom sem lesz többé halálos. – A szemfoga még hosszabbra nőtt. – Hagyhatnád, hogy megharapjalak, és kipróbálhatnánk.

Újabb forró szúrás, ezúttal közvetlenül Evangeline álla alatt, majd a csuklóján és néhány olyan intim helyen, amelyekről sosem gondolta volna, hogy valaki megharapná. Evangeline egész nyaka, és lefelé, a kulcscsontjáig elpirult.

– Ne beszéljünk harapdálásról – mondta forrón.

– Akkor miről beszélgessünk? – Jacks tekintete visszatért az ajkára, és a lány még forróbbnak érezte, ahogy a szája résnyire nyílt. Pihegve levegőért kapott. Talán az előbb tévedett. Talán Jacks tényleg meg akarja csókolni. De ez nem jelent semmit. Egyértelműen még mindig Donatella hercegnő megszállottja. És LaLa azt mondta, Jacks átka a csókja – ha akár egy halovány vonzalom felüti a fejét, kísértésbe esik a csókolózásra. De ettől még nincsenek valós érzelmei az illető iránt.

– Kíváncsi lennék – kezdte a lány –, hogy ha képes vagy irányítani az embereket, akkor miért nem használod ezt arra, hogy a hercegnő beléd szeressen.

Jacks arcáról leolvadt a gúnyos mosoly.

– Arra használtam.

– Mi történt?

– Szerintem lejárt a köröm – felelte élesen. – Most te jössz. És szeretném, ha mesélnél Lucről.

Evangeline arca megrándult. A legkevésbé sem akart most Lucről beszélgetni, a történtek után semmiképp, és főleg nem Jacksszel, aki azóta gúnyolja miatta, hogy megismerkedtek.

– Másik kérdést szeretnék kérni.

– Nem. Én válaszoltam a te kérdéseidre. Most te válaszolj az enyémekre.

– Miért akarsz tudni Lucről? Most láttad, hogy ért véget a történet.

– Azt meséld el, hogy kezdődött. – Jacks hamiskás mosolyra húzta a száját. – A te meséd egyértelműen jobban indult, mint az enyém. Mitől szerettél olyan őrületesen belé, hogy képes voltál hozzám imádkozni?

Evangeline nagy levegőt vett.

– Ne húzd az időt, Kisróka, még a végén eszembe jut, mennyire szenvedek, mert másra sem tudok gondolni, csak arra, hogy megkóstolom a véredet.

Jacks lesütötte a tekintetét.

Forróság öntötte el a mellkasát, közvetlenül a szíve felett, és ezúttal nem csóknak érződött.

– Rendben… Luc mellettem állt, amikor apám meghalt.

– Ezért szerettél bele?

– Nem… szerintem már előtte is szerettem. – Kísértésbe esett, hogy azt mondja, első látásra beleszeretett, de Jacks biztosan kigúnyolná érte. – Először arra gondoltam, milyen jóképű. Még mindig emlékszem, a csengettyű a bolt bejáratánál két teljes másodperccel azelőtt csilingelt, hogy Luc először belépett a boltba, mintha maga is azt gondolná, hogy Luc különleges.

– Vagy próbált figyelmeztetni, hogy tartsd magad távol tőle – mordult fel Jacks.

– Szeretnéd, ha folytatnám, vagy sem?

Jacks úgy tett, mintha összecipzározná a száját.

Evangeline kételkedett benne, hogy ez sokáig kitart. De Jacks meglepően őszintén törekedett rá, hogy udvariasan meghallgassa.

Jacks olyan erősen szorította ökölbe a kezét, hogy a bütykei belefehéredtek, és az állkapcsát láthatóan kényelmetlenül összeszorította – most, hogy nem ő beszélt, még jobban küszködött –, de mégis felugrott az egyik kőkoporsó tetejére, és törökülésben elhelyezkedett rajta, mint egy mesét hallgató kisgyerek.

Evangeline azon gondolkodott, állva maradjon-e arra az esetre, ha el kellene szaladnia. De talán az jobban megnyugtatná Jackset, ha követné a példáját. Óvatosan leült a nyirkos, hideg földre, pihentetve fáradt lábát.

– Apám régiségboltjában nőttem fel. Imádtam… sokkal inkább otthon éreztem magam benne, mint bárhol a világon. De olyan sok időt töltöttem a boltban, hogy nem igazán voltak máshol közeli barátaim, amíg nem találkoztam Luckel. Először arra gondoltam, csak szereti a ritkaságokat. Aztán az egyik nap bejött a boltba, és nem vett semmit. Azt mondta, csak látni akart, és nem volt sem túl büszke, sem túl félénk ahhoz, hogy bevallja.

– És…? – kérdezte Jacks.

– Ebben a pillanatban tudtam, hogy beleszerettem.

– Mindössze annyit tett, hogy közölte veled, hogy kedvel? – Jacks csalódottnak hangzott. – Ez volt a nagy gesztus? Más fiúk nem voltak kedvesek hozzád?

– Sok fiatalember kedves volt hozzám, és Luc tett más nagy gesztusokat is.

Jacks felvonta a szemöldökét.

– Mesélj azokról a nagy gesztusokról!

Evangeline fészkelődött a hideg földön, és próbálta kényelmesebben maga alá húzni a lábát. Jacks úgy gondolta, minden kapcsolathoz szükséges valami óriási gesztus, ami hitelessé teszi.

– Nem minden szerelemből lesz nagy történet, Jacks. Apollóval úgy indult a szerelmem, mint egy hatalmas románc, aztán látod, milyen rosszul végződött.

– Tehát azt akarod mondani, megelégszel egy unalmas szerelemmel, ha jól végződik?

– Igen, boldogan elfogadnék egy eseménytelen boldogan éltek, míg meg nem haltakot.

Jacks gúnyosan elhúzta a száját.

– Nem, nem fogadnál el. Nem lettél volna boldog Luckel, és főleg nem az életed végéig. Ti ketten nem illetek össze. Ő feleolyan erős sincs, mint te: még csak nem is habozott, amikor próbált megharapni. És nem változtatta volna magát kővé, hogy megmentsen téged.

– Ezt nem tudhatod.

– De igen, tudom. Az átkokat mindig meg lehet törni. Amint ittál Méreg serlegéből, az újratöltötte magát. Nem maradtam ott, hogy elmagyarázzam a szabályokat, de oda voltak írva a serleg oldalára. Luc megmenthetett volna, ha meg akar.

Evangeline keze remegni kezdett. Ezt eddig senki sem mondta neki.

– Ez semmit sem jelent. Luc Marisol szerelmi bűbájának hatása alatt állt.

– Megtörhette volna – mondta Jacks kertelés nélkül. – Ha valóban szeret, megtörhette volna a varázslatot. Láttam már ilyet.

– Fejezd be, Jacks! – Evangeline felállt. Eléggé bántotta a tudat, hogy annyi mindent megtett a szerelemért; nem akarta azt hallani, hogy Luc valójában sosem szerette.

– Nem kegyetlenkedni akarok veled, Kisróka…

– Pedig pontosan azt csinálod, Jacks. Mindig kegyetlenkedsz. – Pontosan erre számított tőle, de most túl fáradt volt, hogy tovább elviselje. Lehet, hogy hozott pár megkérdőjelezhető döntést a szerelemért, de Jacks szándékosan, szórakozásból bántotta az embereket. – Tudod, lehet, hogy Donatella igazából nem csak a majdnem halálos csókod miatt döfött tőrt a szívedbe, és döntött úgy, hogy mást fog szeretni. Hanem azért, mert képtelen vagy megérteni az emberi érzéseket.

Jacks arca megrándult. Hamar elleplezte, és még a fáklyák ellenére is nehéz volt kivenni, de Evangeline esküdni mert volna, hogy az arcát ellepte a pír. Bűntudat hasított a lányba, de nem bírt lakatot tenni a szájára.

– Fogadni mernék, hogy sosem kértél tőle bocsánatot, amiért megcsókoltad. És valószínűleg tettél ennél rosszabbat is. Végtére is úgy képzeled el a szerelmet, hogy megcsókolsz egy lányt, aztán várod, hogy belehal-e, jól értem? Ismerem a történeteket, amik szerint a csókodért megéri meghalni, de hogy adhatják tovább, ha mindenki halott, aki valaha megpróbálta? Ki írta ezeket a történeteket? Te költötted őket, hogy jobban érezd magad?

Jacks minden érzelmet letörölt az arcáról, leugrott a koporsóról, és odalépett a rácsokhoz.

– Mintha féltékeny lennél.

– Ha szerinted féltékeny vagyok, mert valaki más sebzett meg, akkor igazad van.

– Bizonyítsd be!

Evangeline hallotta Jacks tőrének koppanását, ahogy az a lábához zuhant. Az ékköves tőr volt, amelyet mindenhová magával vitt. Rengeteg drágakő hiányzott róla, de a tőr nyele még mindig csillogott a fáklyafényben, kéken és lilán, a kiontásra váró vér színében lüktetve.

– Mihez kezdjek vele?

– Lehet, hogy használni szeretnéd, Kisróka. – Jacks ajka megrándult, ahogy sápadt kezét átdugta a kapu rácsai között, és félbetörte a zárat. Ennyi erővel lehetett volna egy gally, egy darab papír vagy maga a lány is.

45

EVANGELINE LEVEGŐHÖZ SEM JUTOTT, Jacks máris ott termett előtte. A szája megsemmisítő mosolyra húzódott, amelyet bárki más kihívónak vagy incselkedőnek tartott volna, mintha az, hogy egy kést dobott a lány lábához, és arra biztatja, hogy döfje le, ugyanaz lenne, mintha felkérné táncolni.

– Jacks… – Evangeline szerette volna, ha a hangja nem árulja el, hogy a szíve épp ki akar ugrani a helyéről.

– Már nem akarsz bántani, Kisróka? – Jacks kinyújtotta az ujját, és finoman végigfuttatta a lány fedetlen kulcscsontján, minden egyes centiméterét lángra lobbantva. – Nyugodtan felveheted azt a tőrt.

De Evangeline nem volt képes rá. Levegőt venni is alig tudott. Jacks keze már a nyaka tövénél járt, gyengéden cirógatta. Már korábban is megérintette – tegnap éjjel a karjában tartotta, amíg aludt, de úgy viselkedett, mintha ez kínszenvedés lett volna számára. Az érintése nem volt sem meleg, sem kíváncsi.

De talán Evangeline volt kíváncsi. Tudta, hogy nem lenne szabad annak lennie, hiába tűnődött azon, milyen érzés lehet, ha olyan erővel vágynak az emberre, mint Jacks.

A Szívek Hercegének mosolya még szélesebbre húzódott, ahogy a kezét átrakta a nyakáról a vállára, és lassan lehúzta róla a köpenyt, még többet fedetlenül hagyva a bőréből.

– Vissza kellene menned a kapu másik oldalára – mondta a lány rekedten.

– Te mondtad, hogy valamivel el kell terelni a figyelmemet. – Az ujjai lentebb kalandoztak, végig a mellkasán az érzékeny bőrhöz közvetlenül a fűzője csipkeszegélye felett. – Nem jobb ez, mint beszélgetni? – Az egyik ujját teljesen bedugta a fűző alá. A lány lélegzete elakadt.

– Szerintem ez rossz ötlet.

– Ettől lesz érdekes. – Jacks másik keze megtalálta a lány állát, miközben ujja a fűző alatt gyengéden simogatta közvetlenül a szíve felett, amitől az még szaporábban vert.

– Bármikor felveheted a tőrt – gúnyolódott Jacks. – Nem tetszenék vámpírként.

A meleg kezével megfogta az állát, hátradöntötte a lány fejét, és a szemébe nézett. Jacks pupillája annyira kitágult, hogy szinte teljesen fekete volt, de valahogy még így is fényes, akár a darabokra tört csillagok.

Evangeline-nek el kellett hátrálnia tőle. Ez rengeteg szempontból helytelen, de ami még rosszabb, hihetetlen ostobaság volt hagyni, hogy Jacks megérintse, és hogy élvezte az érintését.

Jacks csak a vámpírméreg miatt teszi mindezt.

Az sem számított, hogy Jacks kedvesen ér hozzá, hogy a kézfeje alig érinti a bőrét, ahogy végigsiklik a mellkasától a tarkójáig, miközben a másik keze a csípőjére kalandozik, lassan végigsimítva a szoknyáján, miközben magához vonja. A kriptában meg lehetett fagyni, de Jacks elég forró ahhoz, hogy felmelegítse Evangeline minden porcikáját, ahogy keze a nyakáról a hajába siklott, az ujjai közé tekerte a tincseket, majd félresöpörte őket a nyakáról, és…

A foga súrolta a lány nyaki ütőerét.

– Jacks… – Hirtelen nem jöttek ki szavak a száján. Jacks forró ajka a nyakára tapadt, a foga pedig a bőréhez ért. A foga! Evangeline végül megtaszította a mellkasát, de ez pont annyit ért, mintha egy márványtömbbel kelne birokra. Forró, faragott márvánnyal. Figyelmeztetni akarta, hogy ne harapja meg, de nem tűnt bölcs ötletnek pont most kimondani a „harapás” szót.

– Később bánni fogod…

– Nem igazán érdekel, mi lesz később. – Jacks lustán végignyalta a lány nyakát.

– Még csak nem is tetszem neked – sóhajtotta a lány.

– Most tetszel. Nagyon is. – Gyengéden az ajkai közé szívta a lány bőrét. – Sőt, semmi sem jut eszembe, ami jobban tetszene.

– Jacks… csak a vámpírméreg miatt mondod ezt. – Erősebben megtaszította a Fátum mellkasát, tombolt, de Jacks mintha észre sem vette volna. A nyelve a lány nyakán volt, a verőerővel játszott. – Te… – A hangja elhalt, ahogy Jacks foga megint súrolta, végig az érzékennyé vált bőrén, és nem lett volna szabad ennyire kellemesnek éreznie.

Véget kell ennek vetnie. Egyetlen harapás. Egyetlen kiontott vércsepp, és mindketten megnézhetik magukat.

– Ha megteszed… soha többé nem látod majd a napot. Nem fog hiányozni?

Jacks egy újabb elgyötört nyalintással válaszolt, majd a másik kezét szorosabbra fonta Evangeline csípőjén, közelebb húzva magához, mintha készülne…

– Szükséged van rám, hogy kinyisd a Valorok Kapuját!

Jacks ledermedt a szavai hallatán.

Kapkodva szedte a levegőt, miközben az ajkát a lány verőeréhez tartotta. Nem harapta meg, de nem is eresztette el. Sőt, inkább szorosabban fogta. A teste forrón hozzásimult. Evangeline próbált nyugodtabban lélegezni, abbéli meggyőződésében, hogy Jacks résnyire nyitott száján át érzi a szapora szívverését és az ereiben zúgó vért. De Jacks nem érintette meg az ajkaival.

Nem moccant, csak beszívta és kifújta a levegőt.

Evangeline nem tudta, meddig álltak így összeölelkezve, amiből nem bírt kibontakozni, Jacks pedig mintha nem bírta volna elengedni. Voltak pillanatok, amikor küzdött. Az ujjai belegabalyodtak a hajába, hideg ujjbegyei a fejbőréhez értek…

Hideg. A tenyere hideg volt.

Evangeline összeszedte a bátorságát, és felnézett: a felkelő nap fénye beszivárgott a kripta ablakán. Túlélték az éjszakát.

Jacks karja megfeszült, mintha ő is épp most döbbent volna rá ugyanerre.

Minden, ami eddig égetett, most jéghidegnek érződött. A mellkasa, a karja, a lehelete a lány nyakán.

Jacks lassan, merev, a legkevésbé sem kecses mozdulatokkal kibontakozott az öleléséből. Újra ugyanaz a Jacks volt, aki elvitte őt LaLa otthonába. A hév, a vágy, az éhség, mind eloszlott az éjszakával együtt. Kínos mozdulatokkal kibogozta ujjait a lány hajából. Kísértetiesen emlékeztetett arra, amikor Apollo megszabadult Jacks varázslatától. Csak éppen Jacks nem gurult dühbe, csak felettébb kellemetlenül érezte magát.

De legalább nem nevetett. Evangeline valószínűleg nem viselte volna el, ha gúnyolódni kezd rajta, amiért ilyen közel engedte magához, vagy mert sóhajtozott, amikor a nyakát nyalogatta.

Az arca hirtelen égni kezdett, és hálás volt érte, hogy Jacks nem nézett rá, amikor lehajolt a tőrjéért.

Rászánt egy percet, hogy megigazítsa a haját, és nagyot sóhajtott, miközben a hűvös, reggeli levegőt szívta be Jacks illata helyett.

– Tessék! – Közvetlenül a háta mögül hallotta Jacks hangját. Majd érezte, hogy a Fátum igazgatja a köpenyét. A lány vállára tette, és gyorsan a fűzőhöz rögzítette a pántjait. – Ha halálra fagysz, pocsékba megy minden erőfeszítésem, amivel életben tartottalak. – Visszatért a gúnyos modora, de Evangeline még így is érezte ujjbegyeinek hosszas, finom érintését a nyakán, mielőtt elvette a kezét.

Próbált nem reagálni rá. Abban sem volt biztos, hogy Jacks tudatosan csinálta. Amikor megfordult, hogy a szemébe nézzen, a Fátum közömbös volt, és elindult a kripta kijárata felé.

A lány utána eredt, ám ekkor meglátta, mi csillog a földön. A tőr, amelyet éjjel Jacks odadobott neki. A tőr a törött drágakövekkel. Jacks felvette a köpenyét, de otthagyta a kis fegyverét.

– Várj…

Jacks visszanézett a válla felett. Evangeline felvette a tőrt, és felmutatta.

Jacks szája enyhe rosszallással legörbedt. Evangeline nem tudott eligazodni a pillantásán, de a hanghordozása goromba volt.

– Hagyd ott!

Jacks minden további magyarázat nélkül eltűnt az ajtónyílásban.

Evangeline összezárta tenyerét a tőr ékköves markolatán. Megtartja, de nem akart belegondolni, miért.

Zúzmara lepte el a temetőt, és apró sárkányok serege hevert a sírkövek tetején kis csillámokat horkolva, ami fagyosból hűvösre melegítette a levegőt.

Jacks egyik kezével megdörzsölte az arcát. Sötétlila karikák ültek ki a szeme alá.

– Keresnünk kell egy biztonságos helyet – mondta.

– Visszamehetnénk a Farkasok Csarnokába – javasolta a lány. Jacks úgy nézett rá, amitől egy egész erdőség kiszáradt volna.

– Azt akarod, hogy tömlöcbe zárjanak?

– Nem hagytad, hogy befejezzem. Eszembe jutott, mit mondott Káosz. Ha Apollóval tényleg ördögolaj végzett, nem pedig LaLa könnyei, akkor lehetséges, hogy a mostohanővérem a boszorkány, aki megvette Káosztól az olajat, és megmérgezte Apollót.

Jacks szeme összeszűkült – vagy az is lehet, hogy majd leragadt az álmosságtól. Tényleg kimerültnek tűnt. Evangeline is fáradt volt, de ezt elnyomta számtalan ennél fontosabb érzés és szükséglet, például hogy rájöjjön, ki ölte meg Apollót.

Luc vallomása után Evangeline még inkább hajlott afelé, hogy a mostohanővére a gyilkos. Vajon csak azért gondolta így, mert Luc azt mondta, Marisol átkozta meg, vagy mert Marisol tényleg bűnös?

– Nem egészen értem, Marisol miért akarta volna megmérgezni Apollót – vallotta be Evangeline. – De folyton a varázskönyv jár a fejemben, amit vett. Arra gondoltam, visszalopózom a Farkasok Csarnokába, és a te erőddel rávehetnénk, hogy elárulja az igazságot.

– Még ha jó ötletnek is tartanám, akkor sem segíthetnék nekeee… – Jacks hangja elcsuklott, szavai összefolytak a mondat végén.

– Jól vagy? – kérdezte Evangeline. Jacks a szemébe nézett, és ásított.

– Én… én… – Megtántorodott, majd megdörgölte a szemét. – Jól vagyok. Csak fáradt… – Jacks látványosan kóválygott.

– Jacks… – Evangeline felé nyúlt, hogy segítsen neki talpon maradni.

A Fátum elhúzódott tőle.

– Jól va… gyok – ismételte, de ezeket a szavakat is ásítva mondta.

– Itt helyben el fogsz aludni.

– Nem… – Jacks megint ásított, szája szélesre tárult, miközben szeme teljesen lecsukódott.

– Jacks! – rázta fel gyorsan a lány.

Jacks zavaros tekintettel pislogott, mintha részeg lenne. Minden határozottság hiányzott belőle. Teljesen legyengültnek tűnt a kócos aranyhajával és álmatag kék szemével. Más körülmények között mókás lett volna – és így is egy kicsit vicces volt. Evangeline elképzelte egy pletykalap szalagcímét: A SZÍVEK HERCEGE HALÁLRA ALUDTA MAGÁT! GYILKOS SZUNDI! LEGYŐZTE AZ ÁLOM!

Ám Jacks fáradtsága nem hétköznapi fáradtságnak tűnt.

– Jacks, szerintem te nem vagy jól.

– Ebben nincs semmi újdonság – húzta pajkos mosolyra a száját. – Csak kellene egy… ágy.

Eltámolygott a legközelebbi sírhelyig, mintha az megfelelő lenne.

– Na nem… – Evangeline megragadta Jacks erős karját, és maga felé húzta. De nem tudta, meddig lesz képes harcolni vele. Ha Jacks tényleg úgy dönt, hogy lefekszik a földre, nem lesz elég ereje felemelni. – Itt nem alhatsz, Jacks!

– Csak egy percet, Kisróka… – A szemhéja sápadtan rebegett.

– Valószínűleg csak a méreg mellékhatása – motyogta. – Mindig ára van az ebül szerzett hatalomnak… – Majdnem összeesett.

A lány elkapta a vállát, hogy újra talpra állítsa. Mellékhatás ide vagy oda, itt nem maradhatnak.

– Biztonságos helyet kell keresnünk, emlékszel? Áruld el, hol laksz.

Válasz helyett Jacks elhúzódott tőle, és nekidőlt egy közeli fának, amelyet Evangeline-t ábrázoló plakátok borítottak. Mintha egyetlen éjszaka alatt megsokszorozódtak volna, papírpestisként terjedve. Csak éppen már nem azt állították, hogy eltűnt.

Evangeline nem tudta, sikoltozni vagy inkább zokogni kezdjen-e, vagy csak hagyja, hogy Jacks hozzábújjon, mintha egy takaró lenne. Nem elég, hogy a szülei meghaltak, hogy az első szerelmét elátkozta a mostohanővére, hogy kővé változtatták, hogy elvesztette az apja régiségboltját, és hogy egy olyan herceghez ment feleségül, akit elátkoztak és meggyilkoltak – most már hivatalosan is őt vádolják a gyilkossággal.

– Jacks, kérlek, térj magadhoz! Már nem eltűnt személyként keresnek, hanem gyilkosságért köröznek! – Addig rázta Jackset, amíg az kinyitotta a szemét. De hiába várt volna tőle értelmes választ. Jacks csak letépett egy plakátot, majd visszaaludt.

Nem volt könnyű Jackset kivinni a temetőből, és még nagyobb kihívás volt kideríteni, hol lakik. Ahányszor Evangeline az otthonáról kérdezte, Jacks csak megrázta aranytincseit, és azt felelte:

– LaLa közelebb van.

Sajnos LaLa lakhelye vagy arrébb költözött az éjszaka során, vagy Evangeline volt túl ideges ahhoz, hogy tájékozódjon. Visszament a Tornyok közé, de nem találta LaLa házát a rengeteg bolt és összezsúfolt házikó között. Az sem segített, hogy amíg megmászták a végtelen lépcsősorokat, Jacks folyton a legközelebbi ajtónak és falnak dőlve almákról motyogott. Evangeline megkockáztatta, hogy vesz pár darabot az egyik árustól, de Jacks egyetlen harapás után eldobta a gyümölcsöt, és teljes súlyával a lány vállára nehezedett.

A lány szíve repesett az érintésétől, ami a lehető legrosszabb reakció volt.

Egy kosár szennyes ruhát cipelő asszony az illendőnél kicsit hosszabban megbámulta őket, ettől Evangeline még inkább pánikba esett. Búvóhelyet kell találniuk. Nem kószálhatnak így a városban. Valaki rá fog jönni, kik ők, és hívja a királyi őrséget. A világ percről percre egyre inkább felébredt körülöttük. A napilapokat, kagylókat és reggeli tengeriteákat áruló kofák hangja betöltötte a lenti nyüzsgő utcákat. A lány próbálta kizárni a zajt, és arra koncentrálni, hogy találjanak egy biztonságos rejtekhelyet. Ám eközben folyton egy boldog csengettyű hangját hallotta, amely szakadatlanul csilingelt, mintha azt mondaná: Nézz rám, nézz rám!

Evangeline persze tudta, hogy a csengettyűk nem tudnak beszélni. Viszont az anyja azt mesélte neki, hogy hatodik érzékük van. Azt mondta, mindig fényesítse ki őket, ügyeljen rá, mit mond előttük, és figyeljen rá, amikor egy csengettyű akkor szólal meg, amikor nem kellene neki.

Evangeline a torony felé pillantott, és meglátta a vidám vascsengettyűt vadul lengedezni egy csukott hátsó ajtó felett, amelyen az a felirat állt: „Tünés innen!”

Csing! Csing! Csing!

Nem hallgatott el addig, amíg Evangeline rövid időre hátra nem hagyta Jackset, oda nem ment a bejárathoz, és be nem kopogott.

Senki sem nyitott ajtót.

A csengettyű még dühödtebben csilingelt. Evangeline a kilinccsel próbálkozott.

Meg sem moccant. Az ajtó zárva volt, de nem úgy tűnt, mintha bárki lenne odabent. Reménykedve, hogy a csengettyű szívességet tett neki, és elvezette egy rejtekhelyre, Evangeline elővette Jacks tőrét, és megszúrta vele az ujja hegyét.

– Kérlek, nyílj ki!

Az ajtógomb halk kattanással elfordult.

Evangeline gyorsan megkereste a legközelebbi ajtó előtt összegömbölyödött Jackset, aki takaró gyanánt egy pletykalapot szorított a mellkasához.

– Na gyere! – A lány leguggolt, hogy az egyik karját Jacks válla alá dugja, és most az egyszer a Fátum nem ellenkezett, és nem is próbálta magával rántani a földre. Feje a lány vállára billent, miközben Evangeline a Fátum súlyától meggörnyedve a fekete ajtóhoz cipelte.

– Szerencséd, hogy itt vagyok – morogta a lány.

– A szerencsének ehhez semmi köze – motyogta Jacks. – Én akartam, hogy itt legyél, Kisróka. Szerinted ki kérte meg Mérget, hogy mentsen meg, és javasolja a császárnőnek, hogy téged küldjön a Végtelen Éjre?

46

VALAHOGY ÁTTÁNTOROGTAK az ajtón. A helyiség hűvös volt, és Evangeline úgy érezte, almaillatú, de lehetséges, hogy az Jacksből áradt.

Egy tetőablakon épp elég fény szűrődött be ahhoz, hogy Evangeline lássa az összetört és vaktában összedobált az egész falat betöltő könyvespolcokat a kandallónál, a magas irattornyokkal megrakott kopott asztalt, a sötét borostyánsárga pamlagot és a két össze nem illő karosszéket. Valaki magánkönyvtárába botlottak. A lány csak reménykedni tudott, hogy az illető nem tér vissza, amíg itt rejtőznek.

Amint az ajtó becsukódott mögöttük, Jacks elhúzódott tőle, és leroskadt a pamlagra, a fejét az egyik bársonykarfáján pihentette, hosszú lába lelógott a másik végén.

– Jacks! – Evangeline próbálta felrázni, remélve, hogy legalább még egy kérdésre ki tudja belőle húzni a választ, mielőtt Jacks álomba merül. Ha magánál lett volna, sosem vallja be, hogy ő kérte meg Mérget, hogy gyógyítsa meg, és segítsen Északra csalni. Nem mintha ezen megdöbbent volna: már az első éjszakán feltűnt neki, hogy Jacks számított az érkezésére.

– Mesélj még! – Lehalkította a hangját. Talán el tudja hitetni Jacksszel, hogy csak álmodik. – Áruld el, mit szeretnél a Valorok Kapujában!

Evangeline elengedte Jacks vállát, és mozdulatlan arcából félresöpört egy arany hajtincset. Elgondolkodott rajta, miért festette be a haját. Ha ez az álcája, a kék borzalmas választás volt: túlságosan merész és feltűnő. Nem mintha a ragyogó aranyszín visszafogottabb lett volna. Még a vámpírok vonzereje nélkül is arra csábította, hogy megbámulja, és hihetetlenül puhának tűnt átmelegedő ujjai között, ahogy beletúrt…

Jacks a kezére tette a kezét, hidegen és határozottan megfogta az ujjait.

– Rossz… ötlet… – motyogta.

Evangeline elrántotta a kezét. Nem akarta így megérinteni. Jacks nem olyasmi, amit csak úgy tapogat az ember. Még csak nem is kedvelte. Habár amint ebbe belegondolt, tudta, hogy ez nem igaz. Többé már nem. Ott még nem tartott, hogy azt mondja, barátok, de az éjszaka után többé nem érezte úgy, mintha ellenségek lennének.

Egy ellenségével nem töltötte volna együtt az éjszakát, hogy vigyázzon rá, nehogy vámpírrá változzon. Egy ellensége nem húzta volna olyan közel magához, és nem nyalogatja a nyakát, mint Jacks tette. Evangeline tudta, hogy a Fátum meg akarta harapni, de a nyelve a nyakán nem kizárólag a harapásról szólt. Nem akart túl sokat gondolkodni ezen – mint ahogy a drágaköves tőrön sem, amelyet elhozott a kriptából, és a csípőjén lévő hüvelybe dugott. Örült, hogy Jackset már nem érzi az ellenségének, de veszélyes lett volna továbbmenni, és a barátjának tekinteni.

Megengedett magának egy apró mosolyt, ahogy megérezte vállán a fodros köpönyeget, amelyet Jacks terített rá. Aztán elhátrált tőle.

Papír zörgött a talpa alatt – a napilap, amelyet Jacks szorongatott.

Evangeline korábban azt hitte, azért szorítja magához a gyűrött fekete-fehér lapot, mint valami takarót, mert szörnyen fáradt. Valószínűleg ebben is csak azt írják, hogy gyilkosságért körözik. De ahogy a szalagcímre pillantott, egyből látta, hogy tévedett.

Betevő Pletyka

AZ ELÁTKOZOTT MENYASSZONY ÉS

AZ ÚJ KORONAHERCEG

Kristof Knightlinger írása

Immár hivatalos: az új koronaherceg, Tiberius Peregrine Acadian eljegyezte az Elátkozott Menyasszony néven is ismert Marisol Antoinette Tourmaline-t. Tudom, hogy olvasóink közül sokan ezt nehezen hiszik el, de nem közölnénk le mindezt, ha Tiberius herceg nem személyesen erősítette volna meg: „Szerelem volt első látásra” – mondta.

„Abban a pillanatban, hogy megláttam Marisol Tourmaline-t, tudtam, hogy minket egymásnak teremtettek.”

Hallottam pletykákat, hogy sokakat felháborított a királyi udvarban, miszerint Tiberius herceg az esküvőjét tervezi, miközben a fivérét még el sem temették. Természetesen arról is pletykálnak, hogy Apollo herceg holtteste eltűnt, de erről a Farkasok Csarnokában senki sem nyilatkozik.

Az esküvőre holnap reggel kerül sor, és az ember önkéntelenül is elcsodálkozik, hogy miért tartják olyan hamar…

(Folytatás a hatodik oldalon)

Nem volt kéznél a hatodik oldal, de Evangeline nem is akarta tovább olvasni. Eddig próbált hinni Marisol ártatlanságában. Nem akarta, hogy a mostohanővére gyilkos szörnyeteg legyen. Viszont csak arra tudott gondolni, hogy Marisol egy újabb szerelmi bájitallal bűbájt küldött Tiberiusra.

És Evangeline attól tartott, hogy a mostohanővére nem csak ebben az egy dologban vétkes.

Már gyanította, hogy Marisol ölte meg Apollót, de eddig nem talált rá indokot, miért tenne ilyesmit. Apollo halálával Tiberius lett a koronaherceg. Amint feleségül veszi Marisolt, király lesz belőle, Marisolból pedig királyné.

Egyszerűbb lett volna Apollóra bűbájt küldeni, de talán Marisol próbálkozott, ám az nem vált be, mert Apollo már Jacks hatása alatt állt. Vagy egyszerűen Tiberiust vonzóbbnak találta? Evangeline nehezen látta át ezt az egészet.

Amikor Marisolra gondolt, eszébe jutott, ahogy megölelte az esküvő előtt, mintha tényleg testvérek lennének. De mi van, ha ez nem egy „szeretlek” jellegű ölelés volt? Hanem egy „bocs, hogy meg foglak ölni” ölelés.

Még mindig felfoghatatlan volt, hogy a mostohanővére megpróbálta meggyilkolni. De Evangeline azt sem tudta elképzelni, hogy Marisol bocsátott bűbájt Lucre, habár mégis ő tette.

Továbbá Marisol olyan veszélyes északi mágiáról szóló könyveket szerzett, amelyek említésére LaLa és Jacks úgy viselkedett, mintha már pusztán amiatt gonosztevő lenne, hogy birtokolja őket. Könnyen lehetett Marisol a boszorkány, aki elment Káosz kriptájába az ördögolajért.

Csak az indítéka nem volt nyilvánvaló. Azt még megértette Evangeline, hogy mindenkit szerelembűbájjal varázsol el. Az viszont nem fért a fejébe, hogy Marisol többeket meggyilkolt a koronáért. Ez nem vallott rá. De talán Evangeline sem volt vele tisztában, Marisol mi mindenre képes.

Evangeline visszagondolt Agnes szörnyűséges szavaira, amiket kihallgatott:

Nézz magadra! Az arcod. A hajad. A tartásod, akár egy ázott rongy, és azok a borzasztó karikák a szemed alatt! Egy férfi talán szemet hunyna az elátkozott rossz híred felett, ha szép látványt nyújtasz, de még én is alig bírok rád nézni…

Evangeline hitt a szerelemben és a tündérmesékben és a boldog befejezésekben, mert a szülei erre tanították. De Agnes azt hajtogatta Marisolnak, hogy nem vonzó, és senkinek sem kell. Ezért tette mindezt a mostohatestvére?

Így is, úgy is ocsmány dolog volt.

– Jacks, ébresztő! – Evangeline a Fátum mellkasára tette a kezét, remélve, hogy az érintése felébreszti, de Jacks olyan mélyen aludt, hogy a lány már-már azt hitte, jobblétre szenderült, habár a mellkasa emelkedett és süllyedt, a szíve pedig egyenletesen vert.

A szíve.

Tényleg dobogott. Lehet, hogy kicsit lassabban, mint az emberi szívverés, de Evangeline hamar elkapta a kezét. Jól jött volna a segítsége, de ha Jacks nem ébred fel hamarosan, a lánynak nem lesz ideje megvárni.

Nem csak arról volt szó, hogy Evangeline bizonyítani akarta az ártatlanságát, vagy meg akarta menteni Tiberiust attól az embertől, akiről elképzelhető, hogy meggyilkolta a testvérét.

Egyszerűen fizikailag képtelen volt ebben az elhagyott könyvtárban ülni és várakozni. Tudnia kellett, hogy igaza van-e Marisollal kapcsolatban.

És pontosan tudta, hogyan járjon utána. Volt rá mód, hogy kiderítse, Marisol bűnös vagy ártatlan. Evangeline-nek gyógyírt kellett találnia a szerelmi bűbájra. Ha bűbáj hatott Tiberiusra, az leleplezheti Marisolt. Vagy azt is bizonyíthatja, hogy ártatlan, ha a gyógymód nem válik be.

Viszont gyorsan kell dolgoznia, hogy felfedezzen egy gyógymódot és beadja a holnap reggeli esküvő előtt.

A Luc által elmondottak alapján a vámpírméreg képes megtörni a szerelmi bűbájokat. Viszont Evangeline nem akart azzal kockáztatni, hogy még egyszer felkeresi Káoszt, és lehetséges, hogy ha megfertőzi Tiberiust vámpírméreggel, az többet árt, mint használ.

Más módszert kellett találnia.

Miután tüzet rakott a kandallóban, Evangeline közelebb merészkedett a könyvespolcokhoz. Túlságosan is gyanús egybeesés lett volna, ha talál egy varázskönyvet benne a szerelmi bájitalok ellenszerével, de valahol el kellett kezdeni.

A magas, sűrűn megrakott könyvespolcok elfedték a könyvtár falainak csaknem háromnegyedét, és a tulajdonosuk nem sokat törődött a rendszerezésükkel.

Például az első egész falas polcon, a bejárati ajtó mellett Evangeline több könyvet talált az időutazásról, de ezek nem egymás mellett voltak. Találomra szét voltak szórva, olyan témákról szóló könyvek mellett, mint a kék szín, hogy hogyan írjunk verset és egy enciklopédia E betűhöz tartozó kötete.

Miután megállapította, hogy ezeken a polcokon nincs varázskönyv, vagy szakácskönyvnek álcázott varázskönyv, Evangeline haladt tovább. Épp készült nekiállni egy másik polcsornak, amikor észrevett egy asztalt a sarokban – egész pontosan Fortuna Fantasztikus Folyékony Finomságainak feltűnő színét az asztalon. Négy ízben készültek – szerencse, kíváncsiság, napfény és hála –, és mindet gondos lila masnival kötötték át, amely elütött a helyiség többi részétől.

Nem lett volna szabad az üvegcsékhez nyúlnia, egyértelműen ajándéknak szánták őket. De elég volt egyetlen pillantást vetnie a ragyogó színükre, és nem bírta megállni, hogy ne vegye a kezébe a kíváncsiság tengerkék üvegét.

Hirtelen kiszáradt a torka, ahogy próbálta felidézni, mikor ivott valamit utoljára. Sosem kóstolta Fortuna Fantasztikus Folyékony Finomságait, de több alkalommal találkozott velük, tetszett neki a címkéjük, és kíváncsi is volt.

A folyadék buborékokat vetett a nyelvén, és olyan íze volt, mint a pamutnak és… a biztosítótűknek? Messze nem volt fantasztikus finomság, de Evangeline így is megitta az egészet.

Épp vissza akarta rakni az üveget, és visszatérni a feladatához, de még mindig szomjas volt. Felkapta a szerencse csillogó üvegcséjét, azon tűnődve, hátha annak jobb íze lesz. A folyadéknak az üvegcsében feltűnő zöld színe volt, de olyan íze, mint a fűnek és a fonnyadt zellernek.

Hogy lettek ezek az italok ilyen népszerűek?

Lehetséges, hogy az emberek valójában nem az ízükért itták őket? Evangeline alaposabban szemügyre vette a csillogó zöld üveget. Lehet, hogy az italok ellenállhatatlan szomjúságot idéznek elő? Erőfeszítései ellenére, hogy letegye az üveget, Evangeline önkéntelenül is tovább vedelte a folyékony szerencsét. És abba sem hagyta volna, ha nem vesz észre egy halom levelet a szépséges üvegcsék mellett.

Nem szokta elolvasni mások levelezését, viszont szeleburdi lett a kimerültségtől és az italok okozta furcsa izgatottságtól, és feltűnt neki valami ismerős az összehajtott levélen a halom tetején.

A levélen az ő kézírása állt, és Jacks nagyúrnak címezték. Az a levél volt, amelyet múlt héten írt neki.

Áttúrta a többi levelet. Mindet Jacksnek szánták. Nem csoda, hogy a csengettyű olyan vadul csilingelt – ez a ház Jacksé volt.

47

EVANGELINE TISZTÁBAN VOLT VELE, hogy Jacks nem fog örülni neki, ha átnézi a leveleit, de a Fátum aludt, a lány pedig nem bírta megállni. Olyan volt, mint inni a fantasztikus finomságokból, csak éppen itt egyfajta varázslat játszott közre: a kíváncsisága Jacks iránt.

A levelekből sajnos semmilyen formában nem derült ki, hogy Jacksnek mi dolga van a Valorok Kapujával, azt viszont alátámasztották, hogy ebben a házban bonyolítja az ügyleteit. A legtöbb levélíró szívességeket vagy találkozót kért tőle. Rengetegen túlságosan is a lekötelezettjévé igyekeztek válni, mint egykor Evangeline.

Viszont sosem gondolt olyasvalakiként Jacksre, aki a szó szoros értelmében dolgozik. Az irodája sem tűnt munkahelynek a rendezetlen könyvespolcaival és az össze nem illő székeivel. De kis idő múltán, Evangeline megtapasztalta, hogy Jacks egyáltalán nem olyan zabolátlan és meggondolatlan, mint azt elhitette magáról. Számító módon gyűjtögetett. Látta, hogyan hajt be szívességeket a két másik Fátumtól – Káosztól és Méregtől –, és a levelek az asztalán még többről árulkodtak. Ha megnézi, Jacks miket vett el az emberektől, az könnyen elterelhette volna a figyelmét arról, hogy egy könyvet keressen, benne a szerelmi bájital ellenszerével. És kedve is támadt kicsit alaposabban áttúrni az asztalát – Jacksnek kétségkívül nem lettek volna fenntartásai azzal, hogy átkutassa a lány holmijait. De csak pár ronda érmét talált, egy kék selyemszalagot, néhány nem túl régi pletykalapot az esküvőjéről, és természetesen almákat. Aztán visszatért a könyvespolcokhoz, és tovább vadászott egy könyvre, benne a szerelmi varázsok ellenszerével.

Jacks könyveinek túlnyomó részét rendetlenül, minden látható logika nélkül rakták a polcra, eltekintve egy kis gyűjteménytől abból a könyvből, amelyre a legkevésbé sem számított: Az íjász és a róka balladája.

Evangeline megmagyarázhatatlan melegséget érzett a kedvenc mesekönyvének ennyi példánya láttán.

Jacksnek hét darab volt belőle, az egyik régebbi, mint a másik. Bármi másnál gondosabban elrendezve a dolgozószobában, egymás mellett álltak a polc legtetején, ahová az ember azokat a könyveit szokta rakni, amelyekhez nem akarta, hogy más hozzányúljon.

Mi ez az egész?

Azt kívánta, bárcsak Jacks ébren lenne, hogy megkérdezhesse tőle, de a Fátum nem mozdult a pamlagon, ahol gondatlanul szétvetette a lábát, amitől még álmában is kezelhetetlennek tűnt.

Evangeline az első kötetért nyúlt – pedig tudta, hogy ez csak eltereli a figyelmét. De csak az utolsó oldalt akarta megnézni, hogy megtudja, hogyan végződik a történet. Tudni akarta, hogy boldog befejezése lesz-e, az íjász megcsókolja a rókalányt, vagy inkább megöli. És talán jelnek érezte, hogy meglátta ezeket a könyveket. Kezdte azt hinni, hogy néha jelnek hisz olyan dolgokat, amelyek nem is azok. De ez nem zárja ki, hogy létezzenek valódi jelek.

Kinyitotta az első könyvet, de az utolsó oldalait kitépték. És sajnos a többi kötettel sem járt több szerencsével. Minden példány dacolt vele. Az egyik folyton kiesett a kezéből, akárhányszor megpróbálta kinyitni. Egy másiknak csak üres oldalak voltak a végében.

Végül a hetedik példányért nyúlt. Bizsergő ujjakkal nyitotta ki.

A kötet könnyedén kinyílt, és tökéletes példája volt annak, amikor valaki azt találja meg, amire szüksége van, nem pedig azt, amit keres.

A gerincre azt írták, hogy Az íjász és a róka balladája, de amikor Evangeline kinyitotta a könyvet, a belső borítón az állt: Az ősi Észak receptjei: ötszáz év után először fordításban.

Ugyanaz volt a címe, mint Marisol tiltott varázskönyvének.

A tartalomjegyzék csak recepteket sorolt. Az első néhány tétel mind ártalmatlan hozzávalókkal készült, mint a tarlórépa, a burgonya és a zeller. De úgy egy tucat oldallal később a recepteket varázslatok, bájitalok és mágia váltotta fel, amelyek mind olyan borzalmasan hangoztak, mint azt LaLa és Jacks állította.

Evangeline vadul átlapozta a pokoltűz megidézésének és az emberi lélek kiszipolyozásának varázslatát, majd talált egy fejezetet a szerelemről.

A szerelem megtalálásához. A szerelem lezárásához.

Hogyan változtassunk valakit egyetlen igaz szerelmünkké.

Az első két varázslatnak nem sok hasznát veszi, viszont a harmadik használhatónak tűnt.

Hogyan változtassunk valakit

egyetlen igaz szerelmünkké

Figyelmeztetés: a szerelmi varázslatok és bájitalok a legbizonytalanabbak és legkiszámíthatatlanabbak közé tartoznak. Ha ennek ellenére ilyet készítene, kérjük, figyelmesen olvassa el alábbi figyelmeztetéseinket.

Amire szüksége lesz:

Egy üveg ördögolaj*

Haj, könnyek, verejték vagy vér – a sajátja és azé a személyé, akire a legjobban vágyik**

Egy gyertya, amelyet a kívánt szerelem színére festettek*** Egy kanál cukrozott rózsa

Egy csipet kardamom

Egy csipet őrölt nősziromgyökér Tiszta üvegtál

A hozzávalókat keverjük össze egy tálban, helyezzük a gyertya lángja fölé, mondjuk ki hétszer a vágyott személy nevét, majd hagyjuk egész éjjel égni a lángot.

Használat: Amint az oldat elkészült, ujjunkkal kenjük a keveréket a vágyott személy bőrére. Egyetlen érintés elegendő.

Figyelmeztetés! Minden varázslatnak ára van. A szerelem erőssége határozza meg az ár mértékét, ami az esküvő napján zuhogó esőtől a mélységesen elrontott közös életig terjedhet.

A varázslat visszavonása: A szerelmi varázslatok és bájitalok hatása ritkán múlik el magától, ennek ellenére azok, akik erős varázslatokat idéznek elő, gyakran megbánják a döntésüket. Ha semmissé óhajt tenni egy szerelmi varázslatot, könyvünk az Igazságszérumokat javasolja (recept a 186. oldalon).

* Ennek helyettesítése más olajokkal nem javallott. Habár nehéz hozzájutni, az ördögolaj a legjobb módja annak, hogy biztosítsuk, a szerelmi bájital csak arra fog hatni, akire a legjobban vágyunk. Ugyanakkor legyünk nagyon óvatosak, finomítatlan formájában az ördögolaj erősen mérgező.

** A hajat a legkönnyebb beszerezni, és ezért ez vezet a legenyhébb eredményekhez. Az erősebb hatáshoz a vért javasoljuk. Ám a szerelemmel kapcsolatos varázslatok esetében könyvünk az enyhébb hozzávalókat támogatja. A kirívóan erős szerelmi bájitalok veszélyes és felettébb lobbanékony érzelmekhez vezethetnek.

*** A legtisztább vörös idézi meg a szerelemhez legközelebb eső érzést. A rózsaszín leginkább enyhe vonzalmat eredményez. A sötétlila megszállottsághoz vezet, ezért nem ajánljuk.

Evangeline nem is lapozhatott volna gyorsabban a 186. oldalra. Nem elég, hogy a szerelmi bájital ördögolajat említett, azt is írta, hogy az egyik mellékhatása tönkreteheti a menyegző napját. Újabb bizonyíték Marisol bűnösségére.

Lehet, hogy Evangeline a felelős Marisol kudarcba fulladt első esküvőjéért, de Jacks többször megesküdött rá, hogy a farkastámadás, amely útjába állt a másodiknak, nem az ő műve volt, és Evangeline végre hajlott arra, hogy higgyen neki. A Lucöt ért támadás bizonyára Marisol varázslatának ára volt.

Újra lenézett Jacksre, aki alvás közben hanyagul elnyúlt a pamlagon, és azon gondolkodott, miben tévedett még.

De lesz alkalma később megkérdezni. Most egyedül arra volt szüksége, hogy kikeverje a könyvben leírt ellenszert.

Igazságszérum

Az igazság gyakran keserű, kiváltképp, ha valaki már belekóstolt az ízletes hazugságokba. Ennek orvoslásához el kell törölnünk a hamisság édes ízét.

Javasolt hozzávalók:

• Holtak összezúzott csontjai vagy megperzselt sárkánybőr • Egy bő csipet föld • Egy marék tiszta víz • Hét csepp vér egy varázsvénából A legjobb eredményért fiatal aprófából rakott tűz felett keverjük össze a hozzávalókat.

Figyelmeztetés! Minden varázslatnak ára van. Gyakran több igazság derül ki, mint amennyire az emberek vágynak. Az igazságszérum mellékhatásai általában átmenetiek, ide tartozhat a kimerültség, a döntéshozatali és helyzetmegítélési képesség romlása, szédülés, a hazugságra való képtelenség és a késztetés, hogy felfedjünk minden elhallgatott igazságot.

48

ALKONYODOTT, MIRE A BÁJITAL elkészült. Jacks még mindig a pamlagon feküdt, mintha évek óta nem aludt volna.

– Jacks! – rázta meg Evangeline a vállát, de a Fátum csak azért mozdította meg aranyhajú fejét, hogy még mélyebbre fúrja a párnájába. A lány még egyszer meglökte. Azt hitte, hogy mostanra már felébred. De talán szüksége van a pihenésre – valószínűleg Jacks aznap éjjel sem aludt, amikor Evangeline-t megmérgezték. Bizonyára kimerült volt már a kripta előtt.

És talán Evangeline jobban is járt, hogy Jacks álomba merült.

Kételkedett benne, hogy lelkesedne a tervéért.

Azt már tudta, hogy Jacks nem akar visszamenni a Farkasok Csarnokába, és valószínűleg a bájitalában sem bízna. Habár a lány kifejezetten büszke volt a művére. A földhöz lekaparta a koszt a csizmájáról. A vízhez hozott kintről havat, és hagyta megolvadni. A holtak összetört csontjai cseles feladat volt. Nem talált egyetlen csontvázat sem Jacks irodájában, viszont ráakadt egy döglött pókra. A vérhez elgondolkodott rajta, hogy szerez néhány cseppet Jackstől, mivel ő egyértelműen több varázserővel bír. Viszont Jacks messze nem volt igazmondó, és Evangeline arra gondolt, hogy a varázserejű vére talán többet árt, mint használ. Úgy döntött, hogy a saját vére megfelelő lesz.

Arra elég jó volt, hogy zárakat nyisson ki vele; remélhetőleg varázslatok ellen is ugyanígy beválik.

Ezután beleöntötte a gyógyfőzetét Fortuna Fantasztikus Folyékony Finomságainak egy üres üvegébe, remélve, hogy Tiberius ugyanolyan csábítónak találja majd az italt, mint ő. Aztán papírba csomagolta az üveget.

Már csak annyit kellett tennie, hogy levelet ír Jacksnek:

Maga sem tudta, miért így írta alá. Ostobának érezte magát, amint elkészült vele, de nem akarta azzal vesztegetni az időt, hogy kijavítja.

Talán szerencséje lesz, és Jacks nem olvassa el a levelét. Ha minden úgy történik, ahogy tervezi, megjárja a Farkasok Csarnokát azelőtt, hogy Jacks felébredne. Majdnem elnevette magát a gondolaton, hogy minden úgy alakul, ahogy tervezi. De volt rá esély.

A terve egyszerű.

Ugyanazokon a titkos alagutakon át beoson a Farkasok Csarnokába, amelyeken keresztül kiszökött, hogy találkozzon Jacksszel. Aztán Tiberius lakrészében hagyja a szerelmi bájital ellenszerét, ahol a herceg biztosan megtalálja, és kis szerencsével meg is issza.

Ha az ellenszer használ, Tiberius meggyógyul, és Marisol kétszínűsége ugyanúgy lelepleződik előtte, mint Luc előtt.

Ha az ellenszer nem válik be, az bizonyítja Marisol ártatlanságát, viszont akkor a gyilkos még mindig szabadlábon lesz.

És ha Evangeline-t elkapják az ellenszerrel, akkor sosem lesz meg a gyilkos – mert őt fogják gyanúsítani.

49

EVANGELINE NEM FÉLT. Rettegett. Remegve levegőt vett, mire szakadozott fehér pamacsok szálltak fel az ajkáról, ahogy elérte a Farkasok Csarnokának határát, és végignézett a hófehér szikláin és hegyes toronydíszein. Egy hátborzongató pillanatig mozdulni sem bírt. Az egész teste megfeszült, eszébe jutott Apollo. Ahogyan megmászta a falakat, hogy bejusson a szobájába, és egész éjjel a karjában tartotta. Még mindig látta maga előtt a széles mosolyát az esküvőjük napján és a szívfájdalmát aznap éjjel, amikor meghalt.

Újabb fehér sóhajtáspamacs, majd rábírta a lábát, hogy haladjon.

Menj! Lélegezz! Hajolj le!

Siess a rejtekajtóhoz! Szúrd meg az ujjad! Nyisd ki az ajtót!

Menj be az alagútba!

Próbált lépésről lépésre haladni, és nem arra gondolni, hogy a Farkasok Csarnokának folyosói szélesebbek és fényesebbek, mint amilyenre emlékezett, és ha bárki belép ide, azonnal észreveszi, hogy úgy iszkol, akár egy rémült egérke. Szerencsére a palota legtöbb lakója jelenleg a vacsorával volt elfoglalva, és neki már nem sok időre volt szüksége.

Már majdnem elérte a régi hálószobáját Tiberius volt szobája mellett, és imádkozott érte, hogy a herceg most is ugyanazt a lakosztályt használja.

Keze nyirkos volt a verejtéktől, ezért alig bírta levenni az egyik kesztyűjét, hogy fedetlen legyen az ujja, miközben az ajtó felé nyúlt, amelyet ki akart nyitni.

Újabb vércsepp. Újabb kinyitott zár.

Újabb apró diadal, amikor belépett a sötét szobába. A kandallóban nem égett a tűz, a gyertyák nem voltak meggyújtva, de Evangeline halványan érezte a füst, a pézsma és a szappan illatát, ami arról árulkodott, hogy itt lakik valaki.

A szeme hozzászokott a félhomályhoz, és így ki tudta venni az ágy robusztus körvonalait. Remélte, hogy talál mellette egy éjjeliszekrényt, valamit, amit Tiberius biztosan lát, mielőtt lefekszik. De itt nem volt éjjeliszekrény.

Be kell érnie vagy az alacsony asztallal a társalkodóban, ahol italosüvegek sorakoztak, vagy az öltözőasztallal. Apollo esetében az öltözőasztal mellett döntött volna, de Tiberius kapcsán az italok asztala tűnt jobb választásnak.

Remegő kézzel csomagolta ki az üveg varázsitalt. Gyorsan lerakta az asztalra, és kisietett a helyiségből, mielőtt kísértésbe esik, hogy megigya.

Az egész kevesebb mint egy percet vett igénybe. Evangeline rettegett, gyors volt, de nem elég gyors. Lépteket hallott, amint kiért a túlságosan is fényes folyosóra.

Aztán meglátta… Marisolt.

Szinte gyermeki félelem tört rá, mintha egy szörnyeteget látna, nem pedig egy vele egykorú lányt.

Marisol nézett valamit a kezében, ahogy befordult a sarkon, arcán csinos pír, szalaggal összekötött világosbarna hajfonatai csillogtak a fáklyafényben. A ruháját mintha aranyból szőtték volna. A felsőszoknyához tartozott egy nehézkes uszály, a derekát pedig aranyszínű szalagok keresztezték, amelyek illettek befont hajának szalagjaihoz és a karját díszítő bonyolult rácsmintás karkötőhöz. Már most úgy festett, akár egy hercegné.

Fuss!

Menekülj!

Ki innen!

Ugyanannak a gondolatnak több száz változata zakatolt Evangeline fejében. Ha elfut, valószínűleg gyorsabb lesz Marisolnál. A mostohanővére gyönyörű ruháját a hercegnői uszállyal nem futásra tervezték.

De Evangeline nem volt elég gyors. A töredék-másodpernyi habozás alatt, abban a pillanatban, hogy Marisolra nézett ahelyett, hogy elmenekült volna, és látta rajta, milyen boldog, Marisol felpillantott.

– Evangeline!

A folyosó eddig hosszúnak tűnt, pedig egyáltalán nem volt az. Marisol egy szívdobbanás alatt ott termett, megölelte Evangeline-t, mintha a vér kötné őket össze, nem pedig az árulás. Mintha még azt sem vette volna észre, hogy Evangeline megdermedt, minden izma megfeszült egészen az ökölbe szorított kezéig.

– Úgy megkönnyebbültem, hogy jól vagy! – áradozott Marisol.

– Szörnyen aggódtam… de itt nem beszélhetünk. – Marisol elengedte Evangeline-t, és kinyitotta a lány korábbi hálószobájának ajtaját.

– Siess, az őrei már a sarkon vannak! – Marisol hevesen integetett sovány karjával, miközben egy tincs kibomlott a hajából. Ha színészkedett, hibátlan alakítást nyújtott. – Evangeline, siess… ha az őrök elkapnak, én sem tudok segíteni rajtad. Tiberiusnak meggyőződése, hogy te gyilkoltad meg a fivérét.

A csizmás léptek közelebbről dübörögtek. Ha az őrök elkapják Evangeline-t, ahogy stílusos orgyilkosnak öltözve mustrálja a leendő királynőt a herceg szobája előtt, nemcsak letartóztatják, de azt is gyanítani fogják, hogy valami aljasságot tett. Ha elég okosak, átkutatják Tiberius szobáját, megtalálják az üveget az ellenszerrel, és jó eséllyel késztetést éreznek majd rá, hogy ők igyák meg, tönkretéve a lány terveit.

Evangeline tudta, hogy nem bízhat Marisolban, de nem volt más választása, csak az, hogy kövesse a mostohanővérét a lakosztályba, amelyet egy láthatóan nemrégiben begyújtott kandalló melegített.

A helyiség pont olyan volt, mint amilyenre Evangeline emlékezett, a falakon kézzel festett tapéták, egy kristályból készült tűzhely és egy hatalmas hercegi ágy. Az egyetlen különbség a vanília- és édes tejszínillat volt, ami arról árulkodott, hogy ez már Marisol szobája.

A lány legalább egy kicsit zavartnak tűnt.

– Tiberius azt akarta, hogy a közelében legyek… a lakosztálya közvetlenül a szomszédban van. – Marisol nyugtalanul rágta az alsó ajkát. – Ki kell téged juttatnunk innen, mielőtt visszaér. Oda tudom adni az egyik ruhámat. Lehet, hogy kicsi rád, de abban kevésbé leszel feltűnő.

Marisol lebiggyesztett ajkakkal végignézett a bőrcsizmáján, rövid rakott szoknyáján és a vámpírtalálkozóra szánt csipkés fűzőjén, és Evangeline esküdni mert volna, hogy féltékenység villant a szemében, mintha szívesebben lett volna szökevény, mint hercegné. Az a fajta pillantás volt, ami Evangeline-nek korábban fel sem tűnt volna. Valami, ami megjelent, aztán gyorsan eltűnt, mielőtt bárki észrevehette volna, mintha maga Marisol sem akart volna tudomást venni róla. Evangeline viszont nem tudta nem észrevenni.

Tévedett, amikor azt hitte, egyszerűen leteheti az ellenszert Tiberiusnál, majd távolról megvárhatja, hogy hatott-e, vagy sem. Ez így kevés. Tudnia kell, miért tette Marisol mindezt.

– Miért segítesz nekem?

Marisol vastag szemöldöke megrezzent, és Evangeline esküdni mert volna, hogy a bőre elsápadt.

– Azt hiszed, képes lennék elárulni téged?

– Szerintem már meg is tetted. Rájöttem, hogy a szakácskönyvek egyike az éjjeliszekrényeden valójában varázskönyv.

– Ez nem az, aminek látszik – vágott közbe Marisol.

– Fejezd be a hazudozást! – Evangeline-nek minden önuralmára szüksége volt, hogy fel ne emelje a hangját, nehogy az őrök meghallják odakint. – Láttam a varázskönyveidet. Tudom, hogy olyan szerelmi bájitalt adtál Tiberiusnak, mint korábban Lucnek.

Marisol eltátotta a száját, leengedte a vállát, és hátratántorodott, a gerince nekiütközött az ágy egyik oszlopának, miközben remegett, akár egy szélben csapdosó szalag, amely egyetlen vád hatására szétbomlott.

50

MINTHA PONTOSAN ERRE a bizonyítékra lett volna szüksége, de Evangeline mégsem érzett diadalt, miközben a mostohanővérét nézte, amint keresi a szavakat.

Marisolból kitört a zokogás. Szárazon, könnyek nélkül.

De Evangeline tudta, hogy nem hagyhatja magát még egyszer megvezetni, csak mert Marisol úgy néz ki, mint egy megrugdosott kisbárány.

– S-sajnálom Lucöt. De esküszöm… nem én küldtem varázslatot Tiberiusra. – Fájdalom suhant át törékeny arcvonásain. – A Luckel történtekből, és abból, milyen neveket ragasztottak rám a pletykalapok, megtanultam a leckét, és azt hiszem, rá is szolgáltam. De hinned kell nekem, Evangeline, neked sosem akartam ártani.

– Elloptad a fiút, akit szeretek, és rám kentél egy gyilkosságot.

Ez nem számít ártásnak?

– Nem kentem rád egy gyilkosságot! Hogy gondolhatod ezt! Épp most próbállak elrejteni… ha azt akarnám, hogy elkapjanak gyilkosságért, csak kiáltanék az őröknek az ajtó előtt. Mégsem teszem, és nem is fogom megtenni. – Marisol összeszorította a száját, elszántabban, mint amilyennek Evangeline valaha látta.

De csak mert nem teljesen szívtelen, ez még nem jelenti azt, hogy Marisol ártatlan is. Bevallotta, hogy bűbájt küldött Lucre. Evangeline nem hagyhatja, hogy a mostohanővére remegő mellkasa, könyörgő tekintete és elcsukló hangja együttérzést csikarjon ki belőle.

– Tudom, hogy nem bízol bennem, és nem hibáztatlak érte azok után, amit Luckel tettem, de tényleg nem akartam ártani neked.

– Akkor miért tetted? – kérdezte Evangeline. – Miért őt választottad, ha nem akartál nekem ártani?

A kandallóban ropogott a tűz, friss meleggel töltve meg a helyiséget, miközben Marisol elgyötörten sóhajtott.

– Korábban sosem használtam varázslatot, és nem is gondoltam, hogy beválik. De talán féltékeny voltam rád – vallotta be a lány. – Olyan felszabadult és magabiztos voltál azzal kapcsolatban, hogy ki vagy, és miben hiszel. Még csak nem is próbáltál beilleszkedni, miközben anyám nekem mindig azt mondta, hogy muszáj… Megtartottad ilyen fura színűnek a hajad, úgy beszéltél a tündérmesékről, mintha valóságosak lennének, és mindenki más is hinne bennük. Páriának kellett volna lenned, de az emberek szerettek a fura kis boltoddal együtt, és bár apukád meghalt, büszke lenne rád. Az én anyám csak azt várta el, hogy húzzam ki magam ültömben, és legyek csinos. De sosem voltam neki elég csinos, mert nem tudtam egyetlen kérő érdeklődését sem felkelteni, és anyám erre minden áldott nap emlékeztetett.

Marisol letörölt néhány kósza könnycseppet. A folyosón olyan gyönyörű volt, most viszont boldogtalannak tűnt. Átölelte magát, még inkább magába húzódott, miközben zokogás rázta a testét. És Evangeline önkéntelenül is együttérzett vele.

Fájtak a szavai – senki sem szereti, ha furcsának vagy páriának nevezik –, és Marisol borzalmas döntéseket hozott. De az anyja is borzalmasan viselkedett, és egész életében mérgező gondolatokkal tömte a lánya fejét.

– Egy napon nem bírtam tovább, és úgy döntöttem, megpróbálok egy kicsit olyan lenni, mint te. Utánaolvastam… a mágiának. – Marisol ezt suttogva mondta ki, mintha még mindig feszült lenne tőle. – Az egyik szakácskönyv, amit ajándékba kaptam tőled, valójában varázskönyv volt, és azt hiszem, azért választottam Lucöt, mert olyan jó volt hozzád. Tudtam, hogy ki szoktál szökni, hogy találkozz vele. Az egyik nap utánad mentem, láttam, hogyan néz rád, és irigy lettem. Valaki kedveset akartam, akire anyám büszke lenne. De nem gondoltam, hogy a varázslat működni fog, és ennyire erős lesz.

– Akkor miért nem csináltad vissza? – kérdezte Evangeline.

– Vissza akartam, de a könyv szerint csak vámpírméreggel vagy az illető megölésével lehet véget vetni a bűbájnak. Választhattam, hogy feleségül megyek hozzá, vagy tönkreteszem az életét.

Evangeline-be most először bűntudat hasított, és kicsit nehezebben tudott haragudni Marisolra. Nem hitte, hogy a mostohanővére teljesen őszinte hozzá, de nem tudott vitatkozni a gondolatmenetével, sem pedig emiatt elítélni, mert ő valami nagyon hasonlót tett Apollóval.

– Egy szerelmi varázs nem olyan, mint az igazi szerelem – magyarázta Marisol. – Először izgalmas, de ez hamar megkopik. Aztán minden elromlott. Azt hazudtam neked, hogy Luc kerül engem. Én próbáltam szakítani vele a második meghiúsult esküvő után. Rettegtem, mi történhet, ha újra megpróbálnánk összeházasodni, és azóta is borzalmasan érzem magam. Amikor együtt ide utaztunk, és elmesélted nekem az anyukád furcsa történeteit, úgy döntöttem, keresek egy varázskönyvet, amiben van gyógymód Luc számára, hátha valamikor vissza akar térni Valendába. Ezért látott meg valaki, hogy varázskönyvek után járok. De nem ártani akartam neked, hanem jóvátenni a dolgokat. Annyira borzalmasan éreztem magam, Evangeline! Te kővé változtál miattam, aztán elhoztál ide, hogy mindent újrakezdhessek, és mind ez idő alatt tudtam, hogy nem érdemlek tőled ennyi kedvességet. Annyira sajnálom! Rettenetes bűntudatom van, és nagyon szégyellem magam, és ezt már nagyon régen el akartam neked mondani. Csak rettegtem, hogy akkor meggyűlölsz.

– Nem gyűlöllek – felelte Evangeline. A mostohanővére követett el hibákat, de Evangeline kezdte elhinni, hogy a gyilkosság nem tartozott ezek közé.

Ami a Lucön használt szerelmi bűbájt illeti, nem tudja szívből elítélni érte. Inkább együttérzett Marisollal.

Ő ugyanilyen bűntudattal és félelemmel élt a titkai miatt. Ha nem félt volna az őszinteségtől, mindkettőjüket megóvta volna némi fájdalomtól.

– Nem hibáztatlak, ha gyűlölsz. Esküszöm, nem én öltem meg Apollót, és nem is én küldtem bűbájt Tiberiusra, és nem kentem rád a gyilkosságot. De tudom, hogy megbocsáthatatlan dolgokat tettem, és megérdemlem, hogy én legyek az Elátkozott Menyasszony.

– Nem te vagy az Elátkozott Menyasszony – mondta Evangeline kedvesen.

– Nem kell ezt hajtogatnod. A varázslat receptje figyelmeztetett, hogy következményei lesznek. Ezért csaptak le a Fátumok az esküvőmön, és ezért támadta meg Lucöt egy farkas. Tudom, hogy nem lenne szabad Tiberius jegyesének lennem – motyogta Marisol. – Attól félek, hogy vele is valami szörnyűség fog történni. Ugyanakkor reménykedem, hogy már eleget szenvedtem. – Marisol lehunyta a szemét, és remegve elhullajtott egy könnycseppet. Mintha egyedül a mögötte lévő ágyoszlop tartotta volna egyben. Evangeline-ben felötlött, hogy ha kioldaná az egyik szalagot Marisol hajában, a mostohanővére kibomlana, akár egy fonalgombolyag.

Lehet, hogy Evangeline korábban erre vágyott, de most inkább segített a mostohanővérének talpon maradni. Kinyújtotta a karját, és megölelte Marisolt. Marisol követett el hibákat, de ezzel nem volt egyedül.

– Megbocsátok.

Tágra nyílt, döbbent tekintettel meredt Evangeline-re.

– Hogy tudsz megbocsátani nekem?

– Én is hoztam rossz döntéseket. – Még utoljára magához szorította a mostohanővérét, majd elengedte.

Most ő kezdett idegeskedni. De Marisol megérdemli, hogy megtudja az igazságot. Nem tisztességes, hogy az ő vállát nyomja minden bűntudat, és azt hiszi, Evangeline teljesen ártatlan. Evangeline nem tudta, hogy lehetnek-e valaha igazi nővérek, de sosem fognak begyógyulni a sebeik, ha hazugságok fertőzik őket.

– Nem csak te voltál féltékeny – vallotta be Evangeline. – Annyira felzaklatott és annyira fájt, hogy összeházasodsz Luckel, hogy imádkoztam a Szívek Hercegéhez, hogy akadályozza meg az esküvőt.

– Hogy mi? – Marisol mereven kihúzta magát, és hátrafeszítette a vállát.

– Nem gondoltam, hogy kővé fog változtatni…

– Mire számítottál? – köpte Marisol.

A szavak pofonként érték Evangeline-t.

– Pont olyan önző vagy, mint anya mondta. Tönkretetted az esküvőmet, hogy hőssé válj, belőlem pedig az Elátkozott Menyasszony legyen.

– Nem erről…

– Hagytad, hogy elátkozottnak higgyem magam! – sikoltotta Marisol, de a könnyei elapadtak. Szeme két haraggal teli tó volt. Evangeline azt hitte, Marisol meg fogja érteni, és utána talán együtt nevetnek a dolgon. De egyértelműen nagyon rosszul ítélte meg a helyzetet.

– Marisol – szólalt meg Evangeline, miközben riadalom lopózott a hangjába. Ha a mostohanővére még jobban felemeli a hangját, a kinti katonák bizonyosan meg fogják hallani. – Kérlek, nyugodj meg…

– Ne mondd nekem, hogy nyugodjak meg! – dühöngött Marisol. – Szörnyű bűntudatom volt, miközben te ugyanilyen rossz, vagy még rosszabb dolgokat tettét. Alkut kötöttél egy Fátummal, hogy megátkozzon.

– Nem ezt…

– Őrség! – kiáltotta Marisol. – Itt van! Evangeline Fox a szobámban van!

51

EVANGELINE ARRA GONDOLT, hogy Marisol már korábban is elárulta, de azok nem igazi árulások voltak. Az nem volt árulás, hogy bűbájt küldött Lucre. Ott nem volt mit elárulni. Egy házban éltek, de nem igazán testvérekként. Nem osztották meg egymással a titkaikat, a szívfájdalmaikat és sosem nyíltak meg olyan őszintén egymás előtt, mint ma este. Habár Evangeline-nek nem lett volna szabad ennyire kiadnia magát.

– Marisol, ne csináld ezt! – könyörgött a lány.

Marisol erre azzal válaszolt, hogy leült a padlóra, és átkarolta térdét, amitől aprónak és sebezhetőnek tűnt, amikor kivágódott a szobájának az ajtaja.

Evangeline pánikba esve egérutat keresett, de csak az erkély felé menekülhetett, ahonnan nem élte volna túl az ugrást, és ideje sem maradt rá. Két őr rontott be a szobába, akiket újabb kettő követett, és kivont kardjukat a lánynak szegezték.

– Bevallotta Apollo herceg meggyilkolását – hazudta Marisol.

– Ez nem igaz… – A köréje gyűlő katonák belé fojtották a szót, elkapták és megbilincselték.

– Egyetlenem! Egyetlenem! Jól vagy? – rontott be a helyiségbe Tiberius. Ugyanolyan hanghordozással beszélt, mint a fivére, amikor bűvöletbe volt ejtve, Marisol a karjába omlott, és Evangeline szörnyen ostobának érezte magát, amiért elhitte, nem a mostohanővére küldött bűbájt a hercegre. Lehet, hogy Marisol bevallott pár dolgot, de szemlátomást nem volt mindennel kapcsolatban őszinte. Tényleg ő állt az egész mögött.

– Vigyék a szobámba! – parancsolta Tiberius.

– Kedvesem, biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet? – Marisol a herceg karjába kapaszkodott, kiválóan játszotta a gyámoltalan leányt. – Nem lenne jobb inkább tömlöcbe vetni? Bezárni oda, ahol senkinek sem árthat?

– Ne aggódj, kedvesem! – nyomott csókot Tiberius a homlokára. – Csak előbb kikérdezem. Utána teszek róla, hogy olyan helyre kerüljön, ahol senkinek sem tud ártani.

Az őrök könyörtelenül átvonszolták Evangeline-t Tiberius szobájába, és az egyik székhez kötözték. Miután elvették tőle Jacks tőrét, a bokáját durván a szék lábához kötözték, a karját hátrafeszítették. A kezét összehurkolták a csuklójánál, majd újabb kötelet tekertek körbe a felsőtestén, bevágva a bordájába, és alig kapott tőle levegőt.

Tiberius egy pillantásra sem méltatta az egészet. Elengedte a füle mellett, amikor a lány többször azt kiáltotta:

– Esküszöm, nem én öltem meg a fivéredet!

Tiberius egyszerűen a nagy fekete kőkandallóra meredt, beletúrt hosszú, rézvörös hajába, miközben egyik testőre tüzet gyújtott.

Már nem annak a csintalan lázadó hercegnek tűnt, akivel a lány az esküvőn találkozott. Ráncok keretezték a száját, amelyek eddig nem voltak ott, a szeme pedig vérben úszott. Most egyáltalán nem úgy festett, mint akire bűbájt küldtek, inkább mint aki gyászol. Ami jó jel. Ha Tiberius őszintén gyászol, ha tényleg úgy szerette a testvérét, ahogy Evangeline hiszi, akkor tudni akarja majd, ki a valódi gyilkos.

Evangeline-nek mindössze annyit kell tennie, hogy életben marad addig, amíg Tiberius meglátja Fortuna Fantasztikus Folyékony Finomságainak kék üvegcséjét benne az általa készített ellenszerrel. Az alacsony asztalon állt vele szemben a helyiség közepén, a herceg többi italosüvege mellett. Ha meglátná és meginná, minden helyrejönne.

Evangeline megpróbálta volna az üvegre terelni a figyelmet, de úgy vélte, ha megemlíti, azzal csak gyanakvóbbá teszi a herceget és az őröket.

Miközben a katonák méregették, érzékelte, hogyan néznek rá Apollo herceg miatt. Undorral. Haraggal. Megvetéssel. Nyoma sem volt sajnálatnak. Habár Havelock – a személyes testőre, aki vele volt Apollo halálának éjszakáján – láthatóan bánkódott. Valószínűleg úgy érezte, cserben hagyta a hercegét.

Tiberius továbbra is a tűzbe meredt. Felvett egy háromágú szigonyt formázó piszkavasat, a felcsapó lángok közé tette a hegyét, és nézte, ahogy vörösen felizzik.

Evangeline izzadni kezdett, a bőre csúszóssá vált a béklyók alatt. Nem tudta, hogy Tiberius megkínozni akarja-e a piszkavassal, vagy megölni, de mindkét lehetőségtől tartott.

– Őfelsége – mondta Havelock halkan –, most, hogy Evangeline hercegnét őrizetbe vettük, jobb volna elhalasztani a holnapi esküvőt. A hírek esetleg…

– Nem! – csattant fel Tiberius kissé kikelve magából.

A katonák ügyesen urai maradtak az arcvonásaiknak, de Evangeline esküdni mert volna, hogy legalább kettőjük szeme elkerekedett, és a lány arra gondolt, talán gyanítják, hogy valami nincs rendben a herceg eljegyzésével.

– A többit megoldom. – Tiberius kivette a felhevült vasat a tűzből, és megfújta a hegyét, hogy az fényesebben izzon. – Magunkra hagyhattok. Mindannyian.

– De… – szólalt meg újra Havelock. – Őfelsége…

– Óvatosan – szűrte a fogai közt Tiberius. – Ha arra utalsz, hogy talán nem bírok el egy megkötözött nőszeméllyel, azt vagy sértésnek veszem, vagy arra kell gondolnom, hogy nem tudsz csomót kötni.

A katonák megindultak az ajtó felé.

– Várjatok! – könyörgött Evangeline. – Ne menjetek! Marisol bűbájt küldött rá…

– Ne mocskold be a szerelmem nevét! – Tiberius megpördült, és az alacsony asztalra csapott a piszkavassal, összetörve az egyik italosüveget.

Nyílhegyként szálltak szanaszét az üvegszilánkok. Folyadék sziszegett.

Evangeline lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy Fortuna Fantasztikus Folyékony Finomsága meginog.

Az oldalára dőlt. Szerencsére nem tört el.

Ez közel volt. Óvatosabbnak kell lennie. Egyértelműen kizárt, hogy felhozza Marisolt, hacsak nem akarja kockára tenni az egyetlen túlélési esélyét. Abban is reménykedett, hogy Jacks tökéletes időzítéssel felbukkan, és újra megmenti, de erre nem támaszkodhatott. Amennyire tudta, a Fátum még mindig húzza a lóbőrt a pamlagon.

A katonák kimentek a helyiségből.

Tiberius közelebb lépett, a csizmája alatt törött üveg recsegett…

Hirtelen megállt, és a tekintete rosszallón megakadt a feldöntött ellenszeres üvegcsén.

– Ez meg hogy került ide? Utálom ezeket a vackokat. – Két ujjal felvette az üveget, és elindult vele a tűz felé.

Ne! Ne! Ne! Evangeline sikoltani akart.

De ahelyett, hogy Tiberius a tűzbe dobta volna az üveget, hatott a bájital varázsereje. Tiberius megállt, még egyszer a főzetre nézett, a szájával kihúzta a dugót, és ivott.

Evangeline-ben feltámadt a remény.

De alig pár másodperc után Tiberius elrántotta az üveget a szájától. Megrázkódott, és fintorogva az italra nézett.

– Amint megkoronáznak, az első dolgom lesz, hogy ezeket betiltsam.

A piszkavas súlyát latolgatta a kezében, mintha azon gondolkodna, mihez kezdjen vele.

Evangeline pihegett, alig kapott levegőt. Időt kell nyernie, hogy az ellenszer kifejthesse a hatását. Kételkedett benne, hogy a könyörgés beválna, de talán képes beszéltetni Tiberiust anélkül, hogy erőszakos reakciót váltana ki.

– Amikor legutóbb találkoztunk, azt mondtad, legközelebb elárulod, miért tűntél el.

Keserű nevetés.

Tiberius meghúzta az üveget. Összerándult az arca.

– Amiatt mentem el, amin a fivéremmel veszekedtünk – mondta komoran Tiberius. – Azt mondtam neki, hogy nem az a megmentő vagy, akinek mondod magam. Meg azt, hogy halált fogsz hozni rá.

– Ezt miből gondoltad?

– Csak az számít, hogy igazam volt. – A herceg Evangeline nyakára bökött a piszkavassal.

– Nem… nem én tettem. – A lány megbillentette a székét, hirtelen azt remélve, hogy valami csoda folytán elég erővel dőlhet hátra, hogy eltörjön a szék karja és lába, és ő kiszabadulhat. Ám a szék túl nehéz volt. Meg sem moccant. – Nem én öltem meg a fivéredet…

– Tudom – felelte Tiberius. – Mindvégig tudtam.

– M-micsoda…? – hebegte Evangeline. Az ifjú herceg azt mondta neki, amit remélt, de még mindig úgy tűnt, hogy nem áll szándékában szabadon engedni. Szeplős arca, akár egy makacs katonáé, aki elszántan végre akar hajtani egy parancsot.

– Nem értem – mondta a lány. – Ha tudod, hogy ártatlan vagyok, miért csinálod ezt?

– Túl veszélyes életben hagyni téged. – Tiberius elszánt arckifejezéssel megrázta a fejét, és Evangeline érezte, hogy semmi örömét nem leli ebben.

Még egyszer ivott az ellenszeres üvegből, majd lehúzta csíkos szűk kabátjának nyakát, feltárva egy csorba mesterkulcsot ábrázoló fekete tetoválást.

– Tudod, mi ez?

Evangeline megrázta a fejét.

– A Protektorátus jelképe.

A Protektorátus. Evangeline már hallotta valahol ezt a megnevezést. De hol? A szíve szaporábban vert, ahogy gondolkodni próbált. Már majdnem feladta, amikor eszébe jutott.

Apollo aznap éjjel mesélt neki a Protektorátusról, amikor elmondta neki a Valorok Kapujának történeteit. Szerepeltek az első változatban, amely szerint a Valorok valami borzalmasat tettek. Apollo azt mondta, a Protektorátus afféle titkos szervezet, amelynek az a feladata, hogy megvédje a Valorok Kapujának összetört darabjait, és gondoskodjon róla, hogy soha többé ne nyissák ki.

Evangeline megint Tiberius csorba kulcsot ábrázoló tetoválására nézett. Fortuna nagyasszony hasonló kulcsot hordott a nyakában egy láncon. Bizonyára ő is tagja a Protektorátusnak, és amint gyanítani kezdte, hogy Evangeline a kaput zárva tartó jóslatban említett lány, megpróbálta megölni.

Evangeline-ben kihunyt minden remény.

Tiberius megint belekortyolt a kezében tartott üvegbe. Még ha be is vált az ellenszer, és kigyógyította a Marisol iránti mesterséges szerelméből, Evangeline tudta, hogy nem fog élve kijutni ebből a szobából. Akkor nem, ha Tiberius azt hiszi, róla beszél a jóslat, amely ha egyszer beteljesül, kinyílik a Valorok Kapuja, és a világra szabadítja a Valorok borzalmas teremtményét.

– Sajnálom, Evangeline! – Tiberius szigorú hangra váltott, és keze elfehéredett ujjakkal megfeszült a piszkavason. – Az arckifejezésedből ítélve feltételezem, tudod, mi az a Protektorátus, tehát azt is, mit kell tennem, és miért.

– Nem – felelte Evangeline. – Nem tudom, hogy vagy képes megölni valakit egy mese miatt, amit eltorzított egy átok. A testvéredtől azt hallottam, a történetnek két változata létezik. Az egyikben a Valorok…

– Nem számít, melyik változat az igaz! – Egy izom megfeszült a herceg állán. – A Valorok Kapuját nem szabad kinyitni, ezért meg kell halnod. Abban a pillanatban tudtam, hogy megláttam a hajad. Te vagy a kulcs a jóslatból. Arra születtél, hogy kinyisd a kaput.

Tiberius újra felemelte a piszkavasat, veszélyesen közel tartva a lány bőréhez.

Evangeline-nek elakadt a lélegzete.

Kezd kifogyni a lehetőségekből, mivel beszélhetné le erről Tiberiust.

Verejték gyöngyözött a herceg szemöldökén, és lecsöppent a törött üvegre a csizmája mellett. Ám Evangeline a másik üveget figyelte – a majdnem kiürült üvegcsét Tiberius kezében. Már majdnem teljesen megitta az ellenszert. Nem úgy tűnt, mintha az igazságszérum megtörné Marisol bűbáját, de Evangeline úgy látta, mintha a főzet mellékhatásai kezdenének kiütközni: kimerültség, a döntéshozatali és helyzetmegítélési képesség romlása, szédülés, a hazugságra való képtelenség és a késztetés, hogy felfedjünk minden elhallgatott igazságot.

Tiberius határozottan képtelennek tűnt a hazugságra, máskülönben nem árulta volna el a lánynak, hogy nem tartja bűnösnek. Talán ha Evangeline még noszogatja, valahogy rávehetné, hogy bevallja az igazságot a katonái előtt. Vagy végre kihúzhatná belőle, hogyan szól a teljes jóslat. Akkor talán bizonyíthatná, nem ő a benne szereplő lány. Talán csak véletlen egybeesés, hogy annak tűnik.

– Legalább azt áruld el, hogy szól a Valorok Kapujának próféciája. Ha azért akarsz megölni, mert szerinted én szerepelek benne, nem érdemlem meg, hogy megismerjem az egészet?

Tiberius megrázta a majdnem kiürült kék üvegcsét, láthatóan nem bírta eldönteni, hogy megigya, beszéljen, vagy egyszer és mindenkorra lezárja ezt az egészet. De a lány elmélete az ellenszer mellékhatásairól helyesnek bizonyult – úgy tűnt, a herceg akarata ellenére titkokat árul el. Egy pillanat múltán szavalni kezdte:

A kaput csak egy olyan kulcs nyithatja fel, amelyet még nem készítettek el.

Északon fogant, de délen született, felismeritek e kulcsot, mert koronája rózsaszín és arany lesz.

Egyszerre nincstelen és hercegnő, szökevény, kit hamisan ért gyanú, és önként adott vérétől nyílik a kapu.

Evangeline nekifeszült a béklyóinak. Olyan rövid jóslat volt, és szinte minden szava illett rá. Fortuna nagyasszonytól már hallotta a sorokat, amelyek szerint rózsaszín és arany koronát visel majd, és egyszerre lesz nincstelen és hercegnő. Akkor még ez nem volt igaz rá, de mostanra valóra vált. És szökevény is volt, akit tévesen vádoltak, köszönhetően Apollo igazi gyilkosának. Nem tudta, hol született: a szülei mindig azzal vicceltek, hogy egy régiségekkel teli ládában találták. Most gondolkodóba esett, hogy vajon miért titkolták az igazságot – talán tudtak a jóslatról? Talán a rózsaarany haját és születésének történetét jelnek tekintették, amely egy napon beteljesíti majd a jóslatot?

De volt még egy sor a próféciában, amely tett róla, hogy sose válhasson valóra. Csak meg kell győznie erről Tiberiust.

– Azt mondtad, csak az önként adott vérem fogja kinyitni az átjárót, ami azt jelenti, akarnom kell, hogy kinyíljon, én pedig nem akarom.

– Az nem számít – nézett rá Tiberius komoran. – A mágikus holmik mindig beteljesítik, amire alkották őket.

– De én nem vagyok mágikus holmi! Csak egy lány rózsaszín hajjal!

– Bárcsak így lenne! – mondta Tiberius letörten. – Nem akarlak megölni, Evangeline. De a kapunak zárva kell maradnia. A Valoroknak túl nagy hatalmuk volt. Nem voltak gonoszok, de olyan dolgokat tettek, amiket nem lett volna szabad.

Megitta az ellenszer maradékát, és ezúttal a lány szívének szegezte a piszkavasat.

– Várj! – kiáltott fel Evangeline. – Lehet egy utolsó kívánságom? Szerintem Apollo nem akarná, hogy megölj.

– Őszintén sajnálom, de nem jutsz ki élve ebből a szobából.

– Nem azt kérem, hogy megkímélj. – A lány hangja megremegett. Ha ez nem válik be, lehet, hogy ezek lesznek az utolsó szavai. – Csak azt kérem, hogy hívd be a katonáidat. Mondd el nekik a bűneimet, és bízd meg az egyiküket a kivégzésemmel. A fivéred nem lenne boldog, ha te gyilkolnád meg a feleségét.

Tiberius a homlokát ráncolta, de az arcára kiült a döntésképtelenség árnyéka. A herceg érezte, hogy ez rossz ötlet, de az ellenszer miatt romlott az ítélőképessége: semmiben sem volt biztos.

– Kérlek! Ez az utolsó kívánságom… Tiberius lassan leengedte a piszkavasat.

Visszahívta a katonákat, de nem vesztegette az időt tiszteletkörökkel.

– Öld meg! – nyomta a piszkavasat a legközelebbi őr kezébe, aki egy magas nő volt vaskos varkoccsal és dühödt tekintettel.

– Várj! – zihálta Evangeline, remélve, hogy nem számította el magát borzalmasan. – Előbb el kell nekik mondanod a bűneimet.

– Evangeline Fox – darálta Tiberius –, ezennel halálra ítéllek Apollo… – Az állkapcsa mintha beragadt volna. Többször kinyitotta és becsukta a száját, de nem jöttek ki rajta a szavak.

– Nem bírod kimondani, ugye? – kérdezte a lány. Lehet, hogy az ellenszere nem pont úgy hatott, mint eredetileg remélte, de működött. Az igazságszérum mellékhatásai általában átmenetiek, ide tartozhat… a hazugságra való képtelenség.

Sírni tudott volna az örömtől. Habár Tiberius úgy festett, mintha most tényleg meg akarná ölni.

– Mi tettél? – nézett mérgesen a kezében a kiürült üvegre. – Megmérgeztél?

– Igazságszérumot adtam neked, ezért nem tudod őszintén kimondani, hogy megöltem a fivéredet. Kérdezd meg… – kérte Evangeline a piszkavasat tartó testőrnőtől. – Kérdezd meg, ki ölte meg Apollót.

– Zárjuk ezt le! – parancsolta Tiberius az őrnek. – Ő… ő…

Az őr felemelte a piszkavasat, de a herceg dadogása hallatán habozott.

– Nem látod… megitatott velem valami varázsszert – morogta Tiberius, miközben verejték gyöngyözött a homlokán. – Nyilvánvaló, hogy… – De nem bírt semmilyen hamis állítást tenni Evangeline-ről.

– Azért csuklik el folyton a hangja, mert nem tud hazudni – mondta Evangeline –, és tudja, hogy ártatlan vagyok. Okom sem volt rá, és nem is kívántam megölni Apollót… én nem nyertem vele semmit, csak mindent elveszítettem, és ezzel Tiberius is tisztában van.

– A… a… az igazat mondja. – A herceg elvörösödött. – Nem Evangeline ölte meg a herceget. Én tettem.

52

TIBERIUS MEGTÁNTORODOTT.

Ha Evangeline állt volna, kétségkívül alóla is kicsúszik a talaj. Arra számított, hogy a herceg megpróbálja visszavonni a vallomását, vagy kitépni a vasat az őr kezéből, és ledöfni őt vele. Nem ezt tenné egy gyilkos? De talán nem kizárólag az ellenszer mellékhatása váltotta ki Tiberius vallomását.

Ahelyett, hogy küzdött volna, Tiberius térdre rogyott, és az arcához emelte a kezét.

– Nem őt akartam megölni, hanem téged. – Gyászban és gyötrelemben úszó tekintettel nézett Evangeline szemébe. – Nem akartam ártani a testvéremnek. Találtam egy mérget… egy Fátum könnyeit, amelyek elvileg csak nőkre hatnak. De úgy tűnik, ez a mese hazugság volt. – Könnyek csorogtak le Tiberius arcán hosszú, végtelen patakokban.

Majdnem olyan volt, mint amikor Evangeline zokogott LaLa könnyeitől, csak éppen Tiberius fájdalma tiszta szívből jött. Úgy rázta a zokogás, ahogyan a megtört embereket szokta, és a lány önkéntelenül sírni kezdett vele együtt. Még egyszer megsiratta Apollót, még egyszer sírt a megkönnyebbüléstől, hogy még életben van, és siratta Tiberiust. Nem azt a Tiberiust, aki megpróbálta megölni őt, hanem azt, aki véletlenül végzett a fivérével. Evangeline nem tudta, milyen, ha valakinek testvére van, és az alapján, ami közte és Marisol között történt, kételkedett benne, hogy valaha is meg fogja érteni. Azzal viszont tisztában volt, milyen érzés elveszíteni egy családtagot.

Nem tudta, mennyi ideig ültek mindketten zokogva. Lehetett egy fél éjszaka, pár óra vagy percek, amelyek egy örökkévalóságnak érződtek.

A testőrnő, aki készült kivégezni, azonnal eloldozta, de a többi őr csak hajnalban kísérte Tiberiust egy börtöncellába. A herceg nem ellenkezett.

– Mi folyik itt? – Marisol ezt a pillanatot választotta, hogy kijöjjön a szobájából. – Tiberius…

A herceg megsemmisülten felnézett, elgyötörtsége egy pillanatra elmúlt, de ezúttal nem a szerelem vette át a helyét.

– Ha még egyszer meglátlak, téged is megöllek.

Úgy tűnt, a varázslat végre megtört, habár Evangeline nem tudta, hogy az ellenszer miatt, vagy mert Jacksnek igaza volt, és a valódi szeretet elég erős ahhoz, hogy megtörje a szerelmi bűbájokat, és valójában Tiberiusból a fivére iránti szeretete tört a felszínre, amikor bevallotta az igazságot.

– Az utolsó kívánságom az, hogy soha többé nem akarom őt látni.

– Ne… szerelmem! – Marisol sírni kezdett, és akkor is folytatta a színjátékot, amikor a katonák további utasításig bezárták a szobájába. Tiberiushoz hasonlóan Evangeline sem akarta többé látni a mostohanővérét.

De nem foghatta a történteket teljes egészében Marisolra. Nem Marisol mérgezte meg őt és Apollót. Azon viszont elgondolkodott, mi történt volna, ha Marisol nem küld bűbájt Lucre. A sors vajon másképp avatkozott volna közbe, hogy Evangeline-t tegye meg a lánnyá a Valorok Kapujának jóslatában? Vagy másként alakult volna az életük Luckel, Apollóval és Tiberiusszal? Az volt a sorsa, hogy ide jusson, vagy ez csak egy a lehetséges ösvények közül? Sosem tudja meg, de érezte, hogy ez a kérdés örökre kísérteni fogja.

Evangeline-nek nem tartott sokáig szökevényből visszaváltozni hercegnővé. Átköltözött egy érintetlen királyi lakosztályba, ahol lobogott a tűz és a vastag krémszínű szőnyeg csodásnak érződött fáradt talpa alatt. Mintha mindenki körülugrálta volna, lelkendeztek, mennyire örülnek, hogy nem esett baja, és hogy mind tudták, nem ő ölte meg Apollo herceget. Evangeline nem igazán hitt egyiküknek sem, de elfogadta a hízelkedésüket.

A szolgálók sürgetésére lefürdött, és sokkal kényelmesebb ruházatot vett fel, fehér szatént csíkos fekete szoknyával és csinos fekete hímzéssel díszített míderrel. Az északiak nem öltöznek tiszta feketébe, ha gyászolnak, de a szokásaik szerint valamennyit azért viselnek.

Ezután még több őrt, szolgálót és félálomban lévő palotatisztviselőt hívtak a lakosztályba. Órákon át szolgálólányok sürgölődtek Evangeline körül, akik meleg ételt hoztak, és hivatalnokok, akik erősen parancsnak hangzó kéréseket és javaslatokat intéztek felé. Jacks még mindig sehol, de a lány próbált nem túlzottan aggódni miatta. Talán csak azért nem jött el, mert Evangeline már tisztára mosta a nevét?

Órákkal korábban hírnököt küldtek Kristof Knightlingerhez a Betevő Pletykába, hogy elterjedhessen Evangeline ártatlanságának híre. Tekintve, milyen gyorsan terjedtek a szóbeszédek, mostanra valószínűleg az egész birodalom tudott róla.

De a lány még így is szeretett volna találkozni Jacksszel, és személyesen elmondani neki. Amióta bizonyította az ártatlanságát, Evangeline szívesen látta volna Jacks arcát, ahogy közli vele, hogy kérdőre vonta Marisolt, kiderítette, valójában ki ölte meg Apollót, és tisztázta a saját nevét.

Csak éppen már késő délután felé járt, és lelkesedése helyét mindinkább átvette a szorongás.

Miért nem jött még el Jacks a Farkasok Csarnokába? Biztosan megtalálta a levelét. Vagy még mindig alszik? Tegnap mókásnak találta a gondolatot, hogy Jacks halálra alussza magát, de most nyugtalanítani kezdte a feltételezés. És ha a kimerültsége nemcsak a vámpírméreg mellékhatása volt?

– Kérek egy kabátot – mondta Evangeline.

Az egyik szolgálólány a szobában közelebb lépett a lobogó tűzhöz.

– Szeretné, ha tennék rá még egy darab fát?

– Nem, ki kell mennem – felelte Evangeline. Tudta, hogy senki sem szeretné, hogy elhagyja a Farkasok Csarnokát. Haladéktalanul összehívták a Nagy Házak Tanácsát, amelynek immár a lány is tagja volt, hogy megvitassák, mit tegyenek most, hogy az egyik trónörökös halott, a másik pedig börtönben van. Bármelyik pillanatban hívathatják, hogy találkozzon velük, de a lány nem volt benne biztos, hogy képes karba tett kézzel megvárni. Gyorsan vissza kellett mennie a Tornyokhoz megnézni Jackset.

Tudta, nem kellene ennyire aggódnia érte, de folyamatosan attól félt, hogy Jacksszel valami rossz történt.

– Őfelsége – köszörülte meg a torkát egy katona az ajtóban. – Ez az úriember az imént érkezett, és ragaszkodik hozzá, hogy beszéljen önnel…

– Engedjék be! – Evangeline azt sem hagyta, hogy a katona befejezze a mondatot. Úgy fest, feleslegesen aggódott Jacks miatt.

– Sajnos nincs idefent. Megkértük, hogy a télikertben várakozzon.

– Elviszem hozzá, Őfelsége. – Havelock volt az.

Evangeline szívesebben ment volna egyedül, de korábban Havelock volt az egyetlen őr, aki nem színtiszta megvetéssel nézett rá. És azt is javasolta, hogy Tiberius halassza el az esküvőt Marisollal, amely részéről egyaránt tanúskodott jó szándékról és bátorságról. Ha bárkivel biztonságban érezheti magát, az valószínűleg Havelock lesz.

Ahogy elindultak az ajtó felé, még többen tiltakoztak.

– A tanács tagjai úton vannak!

– Most nem mehet el!

– Túl fáradt… össze fog esni, ha elmegy odáig!

Majd a fejében megszólalt egy halkabb hang, amely kizárólag hozzá beszélt.

Kisróka, merre vagy?

Ideje volt, gondolta a lány. Most indulok hozzád.

Ne tedd… Jacks hangja aggódónak tűnt. Megkereslek.

Evangeline azon kapta magát, hogy kicsit elmosolyodik.

Élvezte, hogy a Fátum aggódónak hangzik.

Csak várj meg!, gondolta a lány. Már el is indult. És arra gondolt, hogy nincs messze.

Evangeline csak egyszer járt a fényesen megvilágított télikertben, Apollóval. A herceg körbevezette őt és Marisolt a Farkasok Csarnokában, amikor beköltöztek a kastélyba. A lányt elbűvölte a gyönyörű erődítmény, amelyet állítólag Wolfric Valor ajándék gyanánt épített a feleségének, Honorának. Evangeline úgy képzelte, minden faliszőttes mögött titkos átjárók nyílnak és minden szőnyeg csapóajtót rejt. De most homályosan látott a kimerültségtől, összemosódott előtte minden kőtömb és boltíves mennyezet, a szakadatlan huzattal küzdő kandallók, az érintetlen gyertyákkal teli gyertyatartók és Apollo mindenütt ott lévő portréi.

Amikor elhaladt egy Apollót és Tiberiust ábrázoló kép előtt, amelyen egymás vállára tették a kezüket, muszáj volt megállnia. Apollo olyan boldognak és élettelinek tűnt. Gyakran őrá is pont így nézett. Korábban úgy vélte, a herceg arckifejezését a bűbáj okozza, de most fájdalmasan csábította a gondolat, hogy a dolgok talán valódibbak voltak, mint hitte, hogy talán okkal remélte, hogy egymásba szerethetnek. De ezt sosem fogja megtudni. Az, hogy mi lehetett volna, egy olyan kérdés, amelyre senki sem tudja a választ.

Evangeline újra elindult Havelock nyomában egy ablaktalan folyosón, amelyet nem díszítettek faliszőttesek, és amelyet föld, füst és titkok szagát árasztó, durván megmunkált fáklyák világítottak meg. Lehet, hogy csak egyszer járt a télikertben, de ez végképp nem volt ismerős neki.

– Jó felé megyünk? – kérdezte.

– Kerülő úton kellett jönnünk – mondta Havelock. Az arca közömbös volt, a tökéletes palotaőr.

Evangeline még hitt is volna neki, ha nem futott volna végig a bőrén alattomos nyugtalanság, amitől újra úgy érezte, résen kell lennie.

Eltévedtél, Kisróka? Megint Jacks szólt hozzá, de a hangja távolabbinak tűnt, mint korábban.

Lehet, hogy mégis neked kellene eljönnöd hozzám, gondolta válaszul a lány. Majd Havelockhoz fordult:

– Szerintem visszafordulok.

– Azzal hibát követnél el – szólalt meg mögötte egy dallamos hang.

53

EVANGELINE MEGPÖRDÜLT.

A lány nagyjából egykorú volt vele. Az arca kerekded, hosszú, sötét haját pedig hátrafogta, és tisztán látszott a ribizlibor színű, csillag alakú anyajegy a bal orcáján.

– Ki vagy te? – kérdezte Evangeline.

A lány palotaszolgának volt öltözve kis sapkában és gyapjúruhában krémszínű köténnyel, habár Evangeline-nek megfordult a fejében, hogy a ruházat nem az övé, hiszen nem is volt jó rá, ráadásul sosem látta korábban ezt a lányt. Az anyajegyére biztosan emlékezett volna.

– Mi folyik itt? – Evangeline Jacks tőréért nyúlt, amelyet gyászöltözetének övébe dugva hordott. A letartóztatása idején elkobozták tőle, de az első holmi volt, amit visszakapott.

A lány békés gesztussal feltartotta a karját, megmutatva egy tetoválást a csuklója belső oldalán: egy koponyákból álló kör, amely emlékeztette valamire Evangeline-t, de túlterhelt agya nem tudta felidézni, mire.

– Havelock és én nem azért jöttünk, hogy ártsunk neked.

Mutatnunk kell valamit.

Evangeline még szorosabb fogta a tőr markolatát.

– Bocsássátok meg, ha ez ügyben kissé bizalmatlan vagyok.

– Apollo herceg életben van – közölte Havelock.

Evangeline a fejét rázta. Sok mindent elhitt, de azt nem, hogy valaki visszatérhet a halálból.

– Láttam meghalni.

– Láttad, hogy megmérgezik, de a méreg nem végzett vele. – A lány Evangeline-re mosolygott. Részben diadalmasan, részben kihívóan, várva, hogy Evangeline vitába szálljon vele.

Az idegen egyértelműen nem szolgáló volt, és Evangeline meg akarta kérdezni tőle, hogy pontosan kicsoda, de most nem ez tűnt a legsürgetőbb kérdésnek.

– Ha Apollo él, akkor hol van?

– Elbújtattuk, hogy vigyázzunk rá. – Havelock előrejött néhány lépést, és felhajtott egy szőnyeget, alatta egy lépcsősorra nyíló csapóajtóval.

– Odalent van.

Evangeline kétkedőn nézett a férfira.

De Havelock és a lány egyaránt elindult a lépcsőn, Evangeline-re bízva a döntést, hogy velük tart-e, őbenne pedig felülkerekedett a kíváncsiság. Úgy döntött, követi őket.

A lépcsősor sötét volt, és a lány szíve minden foknál hevesebben vert. Ha Apollo tényleg életben van, akkor még mindig házasok. Van esélyük a jövőre, amelyen annyit gondolkodott. Próbált lelkesnek tűnni, de ha a felesége tényleg fontos volt Apollónak, miért rejtőzött el a palotában, miközben ő az életéért futott?

Azt megértette volna, ha a herceg még mindig zaklatott lenne Jacks varázslatának elmúlása miatt. De órákkal ezelőtt a fivére majdnem megölte Evangeline-t. És ha nincs Jacks, biztosan meghalt volna az esküvő éjszakáján. Apollo nem tudott ezekről a dolgokról, vagy azt hitte, Evangeline rászolgált a halálra?

Miközben leért a lépcsőn, Evangeline még mindig reménykedett abban, hogy Apollo életben van, de ez kettős érzéssel töltötte el. Eddig mindenben jelet látott, és az Északra tett utazását úgy értelmezte, hogy megtalálja a boldog befejezését, biztos volt benne, hogy alig pár lépésre jár egy második esélytől. Most azt sem tudta, mire számítson, vagy mit akar. Ha Apollo ad neki egy második esélyt, elfogadja? Apollóra vágyik, vagy csak a boldog befejezésre, amelyről azt hitte, Apollótól kaphatja meg?

Az utolsó lépcsőfok megnyikordult Evangeline topánja alatt. Egy szűk helyiségbe jutottak alacsony famennyezettel és messze nem elengedő fénnyel. A levegő állott volt és kicsit dohos. Amint megérkezett, Evangeline szinte máris távozni akart.

Hibát követett el. Közvetlenül Havelock és a lány mögött Apollo hevert a hátán, de nem úgy tűnt, mintha jól lenne. És nem is úgy, mintha élne.

Evangeline gondolatban majdnem szólította Jackset, hogy veszélybe került.

Ám a lány megszólalt, mielőtt megtehette volna:

– Apollo hibernált állapotban van. Tudom, hogy halottnak tűnik, de megérintheted.

– Kérem – tette hozzá Havelock halkan. – Próbáltuk feltámasztani, de úgy gondoltuk, hogy maga lehet az egyetlen ember, aki visszahozhatja.

Evangeline azt sem hitte el teljesen, hogy Apollo tényleg életben van. A nehéz faasztalon feküdt, mozdulatlanul, akár egy holttest. A szeme nyitva, de még távolról is üresnek tűnt a tekintete, akár egy darab tengeri üveg.

Egyszerűen csak menekülni akart innen. Viszont Havelock és a lány olyan várakozással nézett rá… nem ártani akartak neki, és nem is csapdába ejteni. Ha most elmegy, Evangeline a remény elől menekül el, nem a veszélytől.

Óvatosan közelebb ment az asztalhoz.

Apollo még mindig ugyanazt a ruháját viselte, mint a nászéjszakán: egyetlen nadrágot. Az olajat szerencsére letörölték a mellkasáról, csak a borostyánmedálja és a lány rátetovált neve maradt. Evangeline óvatosan megérintette a karját.

Apollo bőre hidegebb volt, mint kellene. Meg sem moccant, de ahogy Evangeline a mellkasára tette a kezét, egy perc múltán megérezte. Egy alig érezhető dobbanás.

Az ő szíve is szaporábban vert. Tényleg életben van!

– Hogy jöttetek rá? És miért nem tud erről senki más? – Evangeline még egyszer körbenézett a helyiségben, amely üres volt, eltekintve az asztaltól, rajta Apollóval és egy másik kis állványtól egy vizestállal és ruhákkal.

– Nem tudtuk, kiben bízhatunk – felelte Havelock. – Ott voltam aznap éjjel, amikor Apollót megmérgezték. Önnel voltam utána a szobában, amikor nem bírta abbahagyni a sírást. Nem tudtam kiverni a fejemből, arra gondoltam, talán nem bűnös. Tudtam, hogy maga ezzel nem nyer semmit, csak Apollo fivére. Nem akartam arra gondolni, hogy Tiberius herceg próbálta megölni Apollót. De amikor szinte azonnal bejelentette az eljegyzését, más katonák is gyanakodni kezdtek. Elhoztuk Apollo testét a királyi hullaházból, és felkerestük Phaedrát.

– Phaedra, az Elátkozott, szolgálatodra. – A lány újra Evangeline-re mosolygott, amitől az úgy érezte, fel kellett volna ismernie a nevet. – Még nem hallottál rólam? – biggyesztette le a száját Phaedra.

– Phaedra, haladjunk! – mondta Havelock. – Hamarosan észre fogják venni, hogy eltűnt a hercegnő.

– Jól van, jól van – morgolódott Phaedra. – Bizonyos körökben híres vagyok a különleges adottságomról. Képes vagyok ellopni a titkokat, amiket mások magukkal vittek a sírba. Havelock úgy gondolta, ha megnézem a holttestet, talán megtudom a titkait, köztük azt, hogy ki ölte meg. De Apollónak nem voltak titkai. Pedig mindenkinek vannak, még ha csak annyi is, hogy titokban fél a hernyóktól, vagy mondott valami ártalmatlan hazugságot a szomszédnak. Ebből jöttünk rá, hogy Apollo nem halt meg. Bármilyen mérget is használtak rajta, az nem végzett vele, csak hibernációba ejtette.

– Mi az a hibernáció? – kérdezte Evangeline.

– Szünetel benne az élet – felelte Phaedra. – Amíg fel nem támasztják, Apollo herceg évszázadokig így maradhat, anélkül, hogy öregedne. Erről nem sok mese szól. Úgy hiszik, Honora Valor használta a gyógyítás részeként: olyan embereken, akiken nem tudott azonnal segíteni. Sajnos senki sem tudja, hogyan csinálta, vagy hogyan lehet valakit felébreszteni belőle. Úgy hiszik, a módszert magával vitte a sírba. De mi arra gondoltunk, talán te tudsz segíteni. – Phaedra úgy nézett fel Evangeline-re, ahogy az emberek néztek rá közvetlenül azután, hogy kőszoborból újra emberré változott, mintha tényleg az a hős lenne, akinek az újságok mondják.

Evangeline inkább megviseltnek érezte magát, mintsem hősiesnek, de többé nem érezte szükségét, hogy tagadja a róla szóló történeteket. Bátor dolog volt, amit aznap Valendában tett.

Luc tényleg bűbáj hatása alatt állt, és ő megakadályozta, hogy feleségül vegye a lányt, aki ráküldte a varázslatot. Utána kővé változtatta magát, hogy megmentse Lucöt és a násznépét. Lehet, hogy főleg azért tette, mert felelősnek érezte magát a történtekért, de ez még nem azt jelenti, hogy nem volt bátor. Hinni valamiben bátor dolog.

Arról viszont nem volt meggyőződve, hogy a bátorság elegendő Apollo megmentéséhez. Mire gondolnak, mit tehet érte?

Az anyja egyes történeteiben a csókok ugyanúgy gyógyerővel bírnak, mint ahogy Jacks csókjai ölnek. De ezek a csókok szinte mindig igaz szerelemből születtek.

Persze, ezek a mesék ugyancsak elátkozottak voltak. Szóval ki tudja, mi lehet az igazság?

– Megpróbálhatom megcsókolni – mondta Evangeline.

Phaedra bizonytalanul rámosolygott. Havelock komoran bólintott. Evangeline Apollo arcához emelte a kezét, és a szájára nyomta a száját. A hercegnek viasz- és boszorkányságíze volt, de meg sem moccant, semmi sem változott.

Csalódottság hasított a lányba. Habár ez még csak az első próbálkozása volt. Ha egy csókkal nem képes meggyógyítani, esetleg kereshetne más gyógymódot a hercegnek. Talán elmehetne Jackshez. A Fátum már korábban is varázserővel ruházta fel a csókját, csak meg tudná…

Evangeline gondolatai elakadtak. Kiment a fejéből, hogy Jacks már közölte vele, hogy a csókja egyáltalán nem volt varázserejű. És ha mégis tudott valamit? Talán a segítségére lehetne.

A lány szinte próbált gondolatban segítséget kérni tőle, de aztán lebeszélte róla magát. Nem követheti el ugyanazokat a hibákat, mint Luc esetében. Nem köthet alkut azért, hogy megmentse Apollót. Jacks nem fog ellenszolgáltatás nélkül segíteni neki. Lehet, hogy már nem ellenségek, de nem felejtheti el, kicsoda a Szívek Hercege. Nem is olyan rég még azt hitte, Jacks őt használta fel Apollo meggyilkolására.

De kiderült, hogy ez nem igaz. Jacks nem nyert semmit Apollo megölésével, és Tiberius bevallotta a gyilkosságot.

Persze a vallomása során Tiberius azt is mondta, hogy a méreg, amit használt – LaLa könnye – elvileg csak nőkre hat. És bár Jacks Apollo megmérgezésével nem nyert semmit, az igenis hasznára vált, hogy Evangeline-nek menekülnie kellett és a Valorok Kapujának próféciájából még egy sor beteljesült.

Egyszerre nincstelen és hercegnő, szökevény, kit hamisan ért gyanú, és önként adott vérétől nyílik a kapu.

Evangeline próbálta elhessegetni ezeket a gondolatokat. Kezd paranoid lenni. Jacks nem a prófécia miatt tette ezt Apollóval. Tiberius mindent bevallott.

És ha Tiberius mérge tényleg csak rá hatott? Miután Evangeline megcsókolta, Apollo nem zokogott megállíthatatlanul, mint a lány a mérgezett bor után. És ha Tiberius megmérgezte Evangeline-t, Apollóval viszont Jacks tette ezt, hogy Evangeline-ből ártatlanul vádolt szökevény legyen?

Jacks azt mondta, a lány csókjai nem varázserejűek, de mi van, ha a vérében volt a varázserő? Az első két alkalommal, amikor a lány megcsókolta, édesnek érezte a vérét. De az esküvő napján, közvetlenül azután, hogy megcsókolta Apollót, Jacks vére keserű volt. Elijesztette a szellemrókát. És ha ezt Jacks keserű vére tette Apollóval?

A lány újfent próbálta elhessegetni a gondolatot. Az egész lehetőségtől felfordult a gyomra, mégsem tudott túllépni rajta. Szerette volna azt remélni, hogy Jacks nem ment ilyen messzire. De ő volt a Szívek Hercege. A mesék szerint holttesteket hagy maga után, miközben az egyetlen igaz szerelmét keresi. Egyértelműen elmenne idáig, hogy megszerezze, amit akar. És Jacks azt akarta, hogy a jóslat beteljesüljön.

De ettől még nem biztos, hogy a lány gyanúja beigazolódott.

Korábban meg volt győződve róla, hogy Marisol a gyilkos. De visszagondolva az is megfordult a fejében, hogy Jacks Marisollal kapcsolatban is dróton rángatta.

LaLa házában Jacks véletlenül ugyanazt a varázskönyvet olvasta, amely Marisolnak is megvolt, gyanúba keverve Marisolt, hogy akár boszorkány is lehet. Jacks elvitte Káosz föld alatti birodalmába, ahol Káosz úgy állította be, mintha egy boszorkány mérgezte volna meg Apollót. Aztán Luc megerősítette, hogy Marisol boszorkány.

Ezek után Evangeline majdnem elhitte, hogy Marisol bűnös. De csak akkor lett benne biztos, hogy a mostohanővére gyilkos, amikor elolvasta a pletykalapot Marisol esküvőjének bejelentéséről – az újságot, amelyet Jacks szorongatott.

Lehet, hogy ez mind véletlen egybeesés, de Marisol tökéletes bűnbak. Ha Tiberius nem vall be mindent, és csak az derül ki, hogy Marisol szerelmi bűbájt küldött Tiberiusra, mindenki boldogan elhitte volna, hogy ő ölte meg Apollót.

De hirtelen Evangeline már abban sem volt biztos, hogy Marisol bocsátotta a bűbájt Tiberiusra. Jacks maga is megtehette, hogy a lányra terelje a gyanút.

Az eredeti gondolatmenete volt helyes, vagy mindez Jacks műve, hogy valóra váltsa a próféciát? De ha ez Jacks mesterkedése, miért hagyta életben Apollót?

Havelock megköszörülte a torkát, Phaedra pedig kíváncsian Evangeline-re pillantott, kétségkívül azon tűnődve, miért mered Apollo üveges barna szemébe. De Evangeline nem bírta levenni róla a tekintetét. Úgy érezte, túl közel jár a megoldáshoz.

Phaedra azt mondta, Apollo akár évszázadokig így maradhat, nem öregszik, nem mozdul, nem él, de nem is igazán halott. Pont, mint Evangeline, amikor kővé változtatták.

Elszorult a gyomra.

Ebben a pillanatban összeállt.

Jacks tudja, hogy Evangeline sosem hagyná Apollót ilyen állapotban. Ezért hagyta életben a herceget – alkualapnak akarta használni. Ha Jacks tette ezt vele, akkor csak ő képes helyrehozni. És Evangeline pontosan tudta, mit kérne Jacks cserébe a segítségéért. Azt, hogy önként adja a vérét a Valorok Kapujának kinyitásához, és a lány esküdni mert volna rá, hogy így akarja kikényszeríteni tőle.

Megmérgezte Apollót, hogy ezzel őt manipulálja. Evangeline nem tudta, sírjon-e, vagy nevessen.

Tudta, miféle Jacks. Sosem volt annyira ostoba, hogy azt higgye, ő más vagy különleges, és a Fátum nem gázolna át rajta. De talán egy kicsit ebbe a reménybe ringatta magát. Nyilvánvalóan eléggé ahhoz, hogy egy éjszakát töltsön vele egy kriptában. Alig egy órája elborzasztotta a gondolat, hogy Jacks varázserejű álomba merült. Kész lett volna a megmentésére sietni, mert volt olyan ostoba, hogy elhitte, valami megváltozott köztük azon az éjszakán a kriptában. Amikor Jacks elmondta neki Donatella történetét, Evangeline úgy érezte, megérti a Fátumot. Úgy érezte, megnyílik előtte, legalább egy kicsit emberi. De hallgatnia kellett volna rá, amikor Jacks azt mondta, ő egy Fátum, és a lány nem több számára egy eszköznél.

Jacks kétségkívül tudta, hogy Evangeline meg akarja menteni Apollót. De hatalmasat téved, ha azt hiszi, hogy ő majd kinyitja neki a Valorok Kapuját. Evangeline egyedül fogja megkeresni a gyógymódot Apollo bajára, majd gondoskodik róla, hogy Jacks soha többé ne ártson senkinek.

Jacks nem volt a barátja, de a lány tőle tanulta meg, hogy az akaratával képes bármilyen ajtót kinyitni, és Evangeline pontosan tudta, melyik ajtó következik.

54

A FARKASOK CSARNOKÁNAK egy másik részén egy ajtó, amelyet évszázadok óta nem nyitottak ki, megremegett. Sarokvasai megnyikordultak. Deszkái recsegtek-ropogtak. És az ajtóba vésett farkasfejszimbólum szája mosolyra húzódott.

Köszönetnyilvánítás

A Fenséges Észak nem lenne ugyanaz a számtalan csodálatos ember nélkül, akik varázslatukkal hozzájárultak ehhez a könyvhöz.

Nagyon köszönöm Sarah Barley-nek, hogy amikor előadtam neki, már a legelső keszekusza pillanatban hitt ebben a történetben. Köszönöm, hogy már akkor megláttad benne a varázslatot, amikor még hiányzott belőle, és segítettél eljutni hozzá. Nagyon hálás vagyok neked, amiért így szereted a könyveket, és mindig észreveszed a hibákat a műveimben, hogy kijavíthassam őket, mielőtt mások is meglátnák.

Köszönöm Jenny Bentnek, rendkívüli ügynökömnek. Minél többet dolgozunk együtt, annál hálásabb leszek neked. Köszönöm, hogy elsőként szerettél bele ebbe a történetbe, és meggyőztél, hogy bízzak magamban, amikor kételkedtem. Köszönöm a zseniális szerkesztői tanácsokat, és hogy végtelenül támogattál minden kicsi és nagy dologban.

Elképzelni sem tudom, hogyan írnék csodálatos családom bátorítása, szeretete és támogatása nélkül. Tavaly különösen nagy szükségem volt mindannyiótokra. Köszönöm, hogy mindig mellettem álltatok, amikor ötszázadjára kértelek meg titeket, hogy segítsetek nevet találni egy új szereplőnek. Köszönöm, anya, apa, Matt Garber, Allison Moores és Matt Moores. Szeretlek titeket!

Mire ez a könyv megjelenik, már több mint hat éve leszek a Macmillannél, és hálás vagyok mindenkinek a cégnél. Köszönöm a kiváló kiadóimnak, Bob Millernek és Megan Lynchnek, és Malati Chavali társkiadónak a Flatiron Bookstól. Köszönöm Nancy Trypucnak, Jordan Forney-nek, Katherine Turrónak, Sam Zukergoodnak és Erin Gordonnak, amiért ti vagytok a legfantasztikusabb marketingcsapat a világon, és keményen dolgoztok azon, hogy átragasszátok az olvasókra a végtelen lelkesedéseteket. Köszönöm Cat Kenney-nek szüntelen lelkesedését, és Marlena Bittnernek, hogy kezdettől fogva mellettem állt. Köszönöm Sydney Jeonnak a színfalak mögött végzett munkáját. Köszönöm Donna Noetzelnek, hogy újra bámulatos kinézettel ruházta fel könyveim belső oldalait. Köszönöm Chrisinda Lynchnek, Sara Ensey-nek és Brenna Franzittának, hogy gondosan figyeltek a részletekre. És köszönöm Vincent Stanley-nek, hogy felügyelte ezeknek a gyönyörű könyveknek a gyártását.

Köszönöm Mary Beth Roche-nek, Steve Wagnernek és mindenkinek a Macmillan Audiónál, hogy igazán életre keltettétek a Volt egyszer egy összetört szívet hangoskönyvben. Köszönöm Jennifer Edwardsnak, Jasmine Keynek, Jennifer Goldingnak, Jessica Brigmannek, Mark Von Bargennek, Rebecca Schmidtnek, Sofrina Hintonnak és mindenkinek a Macmillan Salesnél, hogy gondoskodtatok arról, hogy a könyv ilyen sok polcra eljusson. Köszönöm Alexandra Quillnek és Peter Janssennek a Macmillan Academicnél, hogy a tanárok kezébe adtátok ezt a történetet, és köszönöm Talia Sherernek és Emily Daynek a Macmillan Librarynél, hogy eljuttatták a könyvtárakba.

Köszönöm Erin Fitzsimmonsnak és Keith Hayesnek a rengeteg munkát és képzelőerőt, amelyet a szemkápráztató amerikai borítóba fektettetek. Szintén köszönöm Kelly Gatesmannek is. Köszönöm Virginia Allynnek Fenséges Észak csodálatos és varázslatos térképét.

Köszönöm mindenkinek a Hodder & Stoughtonnél, hogy minden könyvemnek ilyen pazar otthont nyújtott az Egyesült Királyságban. Köszönöm Kate Howardnak, hogy mindig a történet szolgálatára állt, és zseniális szerkesztői tanácsokkal látott el. Köszönöm Molly Powellnek, hogy beugrott Kate helyére, amikor ő távol volt, és ilyen vicces és szenzációs munkatárs. Köszönöm Lisa Perrinnek a tündérmesébe illő angliai borítót.

Köszönöm Molly Ker Hawnnek, hogy páratlan angliai ügynök. Köszönöm Amelia Hodgsonnek, hogy varázslatosan dolgozik a külföldi jogokkal. Köszönöm Victoria Lowesnek, hogy mindent kézben tart, ami az én kezemből kicsúszna. Rettentő hálás vagyok érte, hogy a Bent Agency képvisel.

Csodálatos és rendkívüli barátaim! A szívem teli van irántatok szeretettel! Köszönöm Stacy Leenek a többórás telefonbeszélgetéseket és a többéves páratlan barátságot. A történeteimnek miattad lett még nagyobb szívük. Köszönöm Kristin Dweyernek, hogy sosem tartotta nevetségesnek az ötleteimet, és mindig emlékeztetett rá, hogy bízzak a szeretetben. Köszönöm Kerri Maniscalcónak a lelkesítő ötleteléseket és a számtalan eszmecserét a vámpírokról. Köszönöm Adrienne Youngnak az őszinte támogatást, és hogy újabb és újabb nézőpontokat hozott be. Köszönöm Anissa de Gomerynek, hogy még nálam is jobban szereti Jackset. Köszönöm első olvasóimnak, Ava Leenek, Melissa Albertnek és Isabel Ibañeznek a lényeglátó visszajelzéseket. Kristen Williamsnek a csodás beszélgetéseket a könyvről és a történetről, és hogy végignézte az összes borítótervet. Köszönöm Gita Trelease-nek a bölcs szavakat. És köszönöm Katie Nelsonnak, Jenny Lundquistnek, Shannon Dittemore-nak és Valerie Tejedának, hogy ők a legjobbak.

És végül köszönöm Istennek, mint mindig, hogy azt csinálhatom, amire úgy érzem, teremtettek.

Tartalom

Jelek és figyelmeztetések

I. RÉSZ  Mese Evangeline Foxról

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

II. RÉSZ  A Fenséges Észak

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

III. RÉSZ  Káosz

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

Köszönetnyilvánítás